PĚŠKY |
|
|
|
|
26.4.2024
Dvakrát to téže řeky nevstoupíš .....
Ale my jooo, takže na
jarní výlet jsme zvolili jako výchozí bod Vítkovské "ležení" u Toma.
Následoval přesun auty na parkoviště u Marie ve skále - tady jsme
nedávno (2019) byli, jen jsme šli jinou trasou. Tentokrát byla
zvolena modrá značka proti proudu kolem Odry do Hadinky. Nenáročná,
tak akorát dlouhá trasa (možná pro někoho i krátká, jen nevíme, kdo
to je) chodníčky okolo řeky ubíhala docela rychle. Zastávek na
občerstvení bylo tak akorát a za neustálého mluvení střídajících se
dvojic jsme byli za chvíli v Hadince, tedy v místech bývalého
rekreačního zařízení, dnes totálně vybydleného.
Po prohlídce pustých stavení a vydatnější svačině otáčíme o 180
stupňů a míříme vstříc obědu. Tím, že převýšení bylo minimální (i
když v závěru to chtěli někteří neznabozi napravit vystoupáním
jednoho sta výškových metrů na jakousi vyhlídku, což jim pod
pohrůžkou zákazu oběda neprošlo), netrvala cesta dlouho a byli jsme
opět na parkovišti a hlavně u hospody zvané honosně Hotel u Maria
skály. Předem jsme měli u paní vedoucí ověřeno, že smažák určitě
bude.
Nicméně po prvotním dotazu před objednáním jídla jsme byli málem
vyhnáni mokrým hadrem na podlahu. Prý, že jeden sýr teda dělat
nebude! Po objednávce pěti sýrů vedoucí vyměkla a svolila nás
nakrmit. Jen Tomáš měl smůlu, protože kromě palačinek nic jiného
neuměla. Musely mu na oběd stačit. Ani kafe jsme si raději nedali a
jeli si spravit chuť k Tomovi do jeho "zahradní restaurace". Super
kafe (a zadarmo!), super drobnosti k jídlu a zbývalo už jen na
chvíli zdřímnout. Nebylo ale kde :-) a tak jsme se sbalili,
poděkovali, rozloučili a vyjeli do dom. Ale výlet parádní, akorát
tak teplo, slunko a v podstatě splněno vše, co jsme očekávali.
Tome,
dík za azyl! |
|
![](../images/pesky/2024/26_4/IMG_1989_m.jpg) |
![](../images/pesky/2024/26_4/IMG_2002_m.jpg) |
![](../images/pesky/2024/26_4/20240426_110608_m.jpg) |
![](../images/pesky/2024/26_4/20240426_103154_m.jpg) |
![](../images/pesky/2024/26_4/IMG_1996_m.jpg) |
![](../images/pesky/2024/26_4/IMG_2018_m.jpg) |
![](../images/pesky/2024/26_4/20240426_114120_m.jpg) |
![](../images/pesky/2024/26_4/IMG_2031_m.jpg) |
![](../images/pesky/2024/26_4/IMG_2035_m.jpg) |
|
Více fotek ve fotogalerii ... |
A zde je zase krátký film .... |
|
|
|
25.2.2024
30% je už dost na to, abych se dala akce považovat a společnou :-)
Jelikož určitě nikdo
další neměl čas, spáchali jsme (Ivo, Tomáš a Honza) krátký výlet z
Konečné, přes tábořiště, přes Gruň do Starých Hamer. Tedu pokud se
seniorský dvanáctikilometrový výlet dá nazvat krátkým.
Takže ráno autem na Ostravici, přestup na autobus, který nás za
směšně nízkou cenu 41,- kaček ZA VŠECHNY! odvezl na Konečnou. A pak
už dobře známou cestou dolů k mostku potočnímu a podél potoka k
tábořišti. Kdo tam dlouho nebyl, byl by překvapen, jak všechny
stromy vyrostly, ostatně na fotkách to je vidět.
Na našem tábořišti jsme zamáčkli dvě slzy a po svačince na tábořišti
frenštátských pokračovali na Gruň. Počasí fajn, ani horko, ani
chladno, i když se stoupající nadmořskou výškou se citelně pod
bundami oteplovalo :-). Z hřebene byl docela slušný výhled, dokonce
i na zasněžený Rozsutec a Chleb. Pak už jen sestup po žluté značce k
autobusu ve Starých Hamrech. A opět byla cena za jízdné tak nízká,
že si nejsem jist, jestli nám naopak nechtěl dát peníze řidič.
Fajn bylo, všechno vyšlo, tak se podívejte (chcete-li) na pár fotek
a dvouminutový film.
|
![](../images/pesky/2024/25_2/vylet03_m.jpg) |
![](../images/pesky/2024/25_2/20240225_101853_m.jpg) |
![](../images/pesky/2024/25_2/20240225_101247_m.jpg) |
![](../images/pesky/2024/25_2/vylet08_m.jpg) |
![](../images/pesky/2024/25_2/20240225_103923_m.jpg) |
![](../images/pesky/2024/25_2/vylet14_m.jpg) |
|
Více fotek ve fotogalerii ... |
A zde je zase krátký film .... |
|
|
|
15.10.2023
Dobří holubi se vracejí .... a tak provětráváme naše staré trasy.
Počasí neslibovalo nic
moc, spíš deště a náhlý příchod chladných dnů. Nicméně jsme se
poměrně brzy shodli na termínu 15.10., snad jediný v "kolovací"
tabulce, kdy mohli všichni. A vzápětí zas ne :-). Standa zapomněl na
cosi neodkladného a Petr se zase zapomněl nenachladit. Nojono a to
nám není ještě ani 87!
Výlet jsme pojali postaru, klasické Beskydy, klasický hřeben a
dokonce i cesta AUTOBUSEM! No schválně, kdo z nás jel něčím takovým
naposledy?
Ale po pořádku. Sraz na Bílé v cca 8:30, bo v 8:50 nám jel ten výše
zmiňovaný bus. Honzu a Tomáše měl pobrat Jarda v 7:30, ale .....
7:30 Jarda nikde ..... 7:40 Jarda nikde, tak voláme. Prý dyť nám
jede bus v 9:50! Jojojo, starou belu! Naštěstí byl Jarda za chvilku
na tom správném místě a sraz na Bílé jsme stihli téměř přesně.
Tentokrát se nám v kufru auta sešly TŘI (slovy tři) krabičky buchet
a před příjezdem autobusu je chvilka času na koštování. Bezva
začátek!
Za chvilku nastupujeme do autobusu, platíme (jinak to nešlo), sednem
a koukáme na ubíhající lesy. Za nějakých patnáct minut nás řidič
vyklopí na Bumbálce - prý dál musíme po svých. To jsou dneska lidi.
Je docela chladno, tak pět nad, nasazujeme čepice, měkkoši i
rukavice. :-). Čeká nás asi třináct kiláků na Bobek a dolů do Bílé.
Spěchat nemusíme, času habaděj a tak jdeme pomaleji a furt kecáme.
Rozhledy zpočátku moc nejsou, je mlhavo a nízké mraky, sem tam se
ale vyjasní a začínající podzim kouzlí barvami.
U chaty Sněžná jsme vzpomněli nepřítomného Standu, kterému se před
patnácti roky v téže chatě udělalo šoufl po plněných bramborákách
:-). Ani nevíme, jestli se mu škytalo.
Cestou jsme vzpomínali, kdo už toto cestou šel a kdy, někteří kdysi
dááávno i na běžkách v dobách, kdy nám to ještě na nich běhalo.
Nakonec jsme až na Bobek nedošli, střihli jsme si to o něco delší
zkratkou dřív dolů do Bílé, ale to byla jen taková kosmetická úprava
trasy. S hekáním nasedáme do aut a přemisťujeme se do Ostravice, kde
nás v hospůdce U sauny čeká klasické zakončení akce - dobrý oběd.
Jo, ještě jsme si napevno domluvili pevný termín vánočního setkání,
bude 2.12. u Honzy! .... bóže, to zas budou žrací orgie :-)
|
![](../images/pesky/2023/15_10/bumbalka2.jpg) |
![](../images/pesky/2023/15_10/bumbalka4.jpg) |
![](../images/pesky/2023/15_10/bumbalka1.jpg) |
![](../images/pesky/2023/15_10/bumbalka3.jpg) |
![](../images/pesky/2023/15_10/bumbalka6.jpg) |
![](../images/pesky/2023/15_10/bumbalka5.jpg) |
|
Více fotek ve fotogalerii ... |
A zde je zase krátký film .... |
|
|
11.6.2023
Tak trošku po stopách naší dávné výpravy jsme se vydali do Jeseníků.
Výprava se nesla pod
heslem " Ranní ftáče dál doskáče" a my chtěli doskákat podívat se na
krásný východ sluce kdesi z hřebene Jeseníků, nejlépe z Pecného.
Říká to ještě všem, kde to je? (nápověda - kousek od Pece :-)).
Několikrát za noc zkontrolovaná obloha byla plná hvězd, takže se
schylovalo k pěknému rannímu divadlu. V obsazení Ivo, Tomáš a Honza
jsme ještě za tmy (asi v 03:15) vyrazili ze Skřítku, s funěním
pokračovali na Ztracené kameny a už v počátku cesty bylo jasné, že
pokud se nestane zázrak, uvidíme kulové. Nízké mraky, halící
všechno, byly jasnou překážkou.
Na hřebeni mraky a fučák jak sviňa. Cáry mraků se hnaly přes hřeben,
sem tam se mezi nimi prosvětlilo a vlilo nám to naději. Ale je to
marné, je to marné. Na Pecném jsme si chtěli obléct větrovky, ale ty
svému jménu nedostály, na větru se ani nedaly obléct :-). Naštěstí
hromada šutrů a skalek dala i trochu závětří, tak se dalo i obléct a
hlavně drobně posvačit. Sem tam se opět maličko protrhalo a bylo
vidět i do údolí, ale to byly jen vteřinové okamžiky.
![](../images/pesky/2023/11_6/svitani17_m.jpg) ![](../images/pesky/2023/11_6/svitani7_m.jpg) ![](../images/pesky/2023/11_6/svitani5_m.jpg)
Otáčíme zpět, směr Ztracené kameny a od nich chceme sejít plus minus
vrstevnicí k Zeleným kamenům a ke kamenné Ludvíkově boudě, je tam
docela velké suťové pole. A touhle cestou jsem šli už na naší
společné výpravě v roce 1998! Ze Zelených kamenů jsme tehdy
pokračovali do Malého kotle, ale tam jsme nyní cestu neplánovali.
K Ludvíkově boudě to je jen pár set metrů, ale stále jdeme pod mraky
a vršek je v nich. U boudy na chvíli sedíme, svačíme, vzpomínáme
.... Pak scházíme přímo dolů na vrstevnicovou magistrálu, která vede
z Alfrédky na Skřítek a po ní už k autu. Ještě není ani osm ráno,
akorát čas na snídani u Ivoše na chatě, kde nám Květa napekla ke
kafi supr čerstvý a ještě teplý štrúdl :-).
Více fotek ve fotogalerii ... |
|
|
|
15.5.2023
Jarní výlet jsem odložili několikrát kvůli špatnému počasí, takže
tentokrát byl dešťový.!
Alespoň první půlka.
Původně jsme měli v plánu jet za skalami kamsi , ale zvolili jsme
náhradní trasu z Ostré hůrky přes "naše" pevnosti.
Ráno se budíme do krásného dne, drobně prší, zataženo, mlha, chladno
.... co víc si na výlet přát. Ale je fakt, že už si ani nevzpomene,
kdy jsme šli za deště. No jo, nastal ale problém, co všechno si vzít
na cestu, abychom zůstali alespoň trochu v suchu. Z hloubi skříní a
šuplíků jsme vybrali co se dalo a navrch deštník.
Scházíme se na parkovišti u Ostré hůrky s příslibem radarových
snímků a předpovědí, že za hodinu už přestane chcát. S malým
zpožděním se dáváme nejprve do super buchet, abychom měli čím
zahřívat svaly a špeky. A pak už za neustálého kecání o všem možném
vzhůru za mokrou travou a blátem. A světe div se, okolo jedenácté
fakt přestává pršet a nesměle se objevuje slunko! To jsme maličko za
polovinou plánované trasy.
Procházíme okolo vojenského objektu, vstupního portálu do pevnosti,
vchodovým objektem MO-S 41 „Nad Valchou“. Tady vzpomeneme na majora
Drábika, který .... ale o tom za chvíli. Tím MO-S 41 „Nad Valchou“
začíná dělostřelecká tvrz Smolkov, celkem se skládá z pěti objektů:
pěchotním srubem MO-S 40 „Nad silnicí“, dělostřeleckým srubem MO-S
39 „U trigonometru“, objektem pro dělostřeleckou otočnou a výsuvnou
věž MO-S 38 „V lese“, dělostřeleckou pozorovatelnou MO-S 42 „Nad
Hájem“ a vchodovým objektem MO-S 41 „Nad Valchou“. Všechny objekty
Smolkova jsou napojeny na rozsáhlý podzemní systém, který má
přibližně tvar písmene ypsilon. Jako u okolních objektu došlo za
okupace k vytržení pancéřových prvků (střílny hlavních zbraní ,
kopule a zvony). Toliko Wikipedie.
Jen pár set metrů nahoru na kopec a jsme u srubů, které v nás
vyvolávají dávné vzpomínky na rok 1970, kdy jsme se prokopali
neprokopatelným socialistickým betonem do dělostřelecké tvrze. A
bylo to tehdy pro nás náctileté opravdu dobrodrůžo! Tedy aspoň do
doby, než nás asi po naší třetí návštěvě tvrze odchytil Drábik :-).
Ale dopadlo to nakonec docela dobře, dokonce nás pozval na prohlídku
toho vstupního objektu.
Zamáčkli jsme slzu a pak už nás čekaly jen dva kilometry ke konci
cesty. No a hádejte, jak jsme výlet zakončili ....... ne, ve vaně až
později doma. Nejdříve v restauraci na pořádnou čočkovou polívku,
cmundu a maso na houbách s rýží :-). I když to bylo "jen" menu, bylo
všeho hodně a výborné! ...... ta čočkovka byla neuvěřitelně
dobrá.
A nezapomeňte se podívat aj na video!!! A další fotky!!!
............... děkují autoři :-) |
|
![](../images/pesky/2023/15_5/IMG_4386_m.jpg) |
![](../images/pesky/2023/15_5/IMG_1741_m.jpg) |
![](../images/pesky/2023/15_5/IMG_1749_m.jpg) |
![](../images/pesky/2023/15_5/IMG_1756_m.jpg) |
![](../images/pesky/2023/15_5/IMG_1806_m.jpg) |
![](../images/pesky/2023/15_5/IMG_1790_m.jpg) |
![](../images/pesky/2023/15_5/IMG_1786_m.jpg) |
![](../images/pesky/2023/15_5/IMG_1801_m.jpg) |
![](../images/pesky/2023/15_5/IMG_1810_m.jpg) |
|
Více fotek ve fotogalerii ... |
A zde je zase krátký film .... |
|
|
7.10.2022
Zdá se, že se vracíme k pravidelnosti, podzimní výlet je v řádném
termínu!
Tentokrát nám to
netrvalo až zas tak dlouho, abychom se shodli na termínu naší
společné podzimní akce. Účast dokonce přislíbili všichni - Tom, Ivo,
Jarda, Standa, Tomáš, Honza a Petr. Teď nevím, na koho jsem zapomněl
.....
Pravidelné střídání lokalit, kudy se pak couráme, ohlásilo Beskydy.
Ale kam tam? Beskydy máme docela prochozeny, přece jen desítky roků
docela počmáraly turistickou mapu. Nakonec padla volba na kopec Nad
Kršlí (1002m) v blízkosti hřebene Malého Polomu. Cíl tedy máme, ale
včil druhá část - odkud? Jednoznačně padla volba na konečnou
autobusu, nazvanou U Bebků. Je tam i hospůdka, kterou si někteří z
nás dokonce i pamatují. Když jsme se ale na parkovišti odpočítali,
sedmý se neozval! No jo, Standa se omluvil kvůli silnému nachlazení,
tož jsme mu popřáli bezva pocení a my vyrazili do kopců.
![](../images/pesky/2022/7_10/bebek.jpg)
Jo, takhle vypadala, když jsme od hospody ráno vycházeli, moc jsme
si teda na oběd neslibovali, tak jedině kozí sýr a mlíko. A Tomáš by
musel být hlady :-).
![](../images/pesky/2022/7_10/mapka.JPG)
Ale dost řečí, je potřeba šlapat! Na zhruba čtyřech a půl
kilometrech nás čeká převýšení cca 500 metrů a to je na naše
třesoucí se nohy a poloviční plíce docela dost. Ale cesta krásným
podzimem, zprvu okolo pěkných a udržovaných horských chalup, ubíhala
slušně. Samozřejmě jsme nezavřeli pusy (řečněním, ne jídlem, to jsme
si odbyli už na parkovišti), ale u toho jsme stíhali najít i nějaké
houby. Petr by se totiž bez nich nemohl vrátit a dveře s teplou
postelí by mu zůstaly zavřené. Jak kruté!
Po vyčerpávajícím stoupání většinou necestou než cestou nacházíme
fajn posezení. A už při příchodu je jaksi povědomé - jojo, tady jsme
už kdysi museli být ..... ale kdo si vzpomene .....Ivo, tak řekni
něco ........už ani Ivo??? Nakonec jsme se společnými silami dobrali
jakéhosi výsledku. Ano, před mnoha lety jsme sem došli z úplně jiné
strany a s jiným cílem. Níže je fotka z té výpravy, bylo to v roce
2014, také na podzim a šli jsme z Visalají na Malý Polom.
![](../images/pesky/2022/7_10/img00004.jpg)
V klidu posvačíme, povzpomínáme, ucítíme Jardovy rybičky a vrhneme
se do posledních metrů na Kršli. Procházíme nádherným podzimem,
barvy listnáčů se mísí se zelenou barvou smrků, do toho slunce,
teplo, parádní výhledy, únava .... co víc si přát. Zdoláváme opravdu
poslední metry a sedáme si na vršek kopce, kde si dopřáváme kafe a
opět něco na zub. A dokonce jednomu turistovi zachráníme život, když
k nám přijde s dotazem, kde je červená značka :-). Ta je kilometr
jinde.
A teď už jen dolů, takovou cik cak zkratkou, je to sice cesta, ale o
to horší cesta. Ale jo, zpočátku hodně strmé klesání, kolena nám za
něj fakt děkují! Na jedné velké kládě jsme si při jejím překonávání
natrhli mezinoží a kousek dál sebou Petr fajn švihnul :-), houby
naštěstí přežily. Pak po krásné dlouhé asfaltce (připomíná nám to
nekonečnou cestu na tábořiště) scházíme na parkoviště, kde nacházíme
naše auta v nezměněné podobě a tak jdeme k Bebkovi na oběd. V nově
rekonstruované hospůdce mají sice menší výběr jídel, ale hustá
polévka, výborné řízky a řepový salát s kozím sýrem (ten tu je ještě
z minulého století) nás dokázaly nasytit.
Den se parádně vydařil i díky počasí, na závěr nechybí u aut hromada
domácích buchet ..... uf, už se to do mě fakt nevejde.
Skoro :-). |
|
![](../images/pesky/2022/7_10/k5.jpg) |
![](../images/pesky/2022/7_10/k4.jpg) |
![](../images/pesky/2022/7_10/k7.jpg) |
![](../images/pesky/2022/7_10/k8.jpg) |
![](../images/pesky/2022/7_10/k9.jpg) |
![](../images/pesky/2022/7_10/k2.jpg) |
![](../images/pesky/2022/7_10/k6.jpg) |
![](../images/pesky/2022/7_10/k3.jpg) |
![](../images/pesky/2022/7_10/k1.jpg) |
|
Více fotek ve fotogalerii ... |
A zde je zase krátký film .... |
|
|
|
|
6.5.2022
Po nekonaném vánočním posezení jsme se těšili!
V tomto jarním období
chodíváme na tradiční výlety do blízkého i vzdálenějšího okolí. To
víme my všichni, předchozí věta je pro neználky, žejo.
Počasí mělo přát, čas už máme všichni, přehoupli jsme se do
důchodcovského věku (ale každý by nám hádal tak 25-29,5 roku!). Plán
byl domluven předem - v pátek odpoledne k Tomášovi a Honzovi na
chaty, tam přespat a další den do hory.
Hned po příjezdu někteří z nás neodolali a museli se pochlubit
buchtama (žejo Tome) nebo tyčinkama (žejo Jardo) :-)), ale chlubili
se cizím peřím, dělaly to za ně manželky! Nicméně všechno vypadalo
velice jedle. Nebo smrk? ....asi fakt jedle.... Po krátkém odpočinku
od předlouhé hodinové cesty autem a v sedě! jsme zapálili oheň pod
kotlem, tedy v kotli, vytáhli globusové buřty a šlo se na věc.
Iniciativě a lidové tvořivosti se meze nekladly, takže vznikaly
krásné růžice otvírajících se špekáčků, doprovázených škvařením tuku
v nich. A pak malá hostina se vším možným, co kdo dovezl.
Po špekajdách následovala krátká pauza, pak jsme se přestěhovali do
jedné z chat a tam pokračovali v hodování a nemístném pití alkoholu,
na každého vyšly tak dvě štamperle a deci vína. To vše doprovázeno
prohlížením fotek z našich už hodně dávných výprav do Tater, Roháčů,
Beskyd .... Někteří si to ještě dokonce i dobře pamatovali (ahoj Ivo
:-) a byli schopni popsat nejen kdo je z nás kdo, ale i trasy našich
putování. Jen jsme tiše Ivovi záviděli, ale proto si ho s sebou
bereme. Čas rychle pokročil, byl čas
ulehnout a vyspat se na zítřejší výšlap.
Za kuropění v následující ráno, odhadem už okolo sedmé, jsme se
začali postupně zjevovat v kuchyni a hledat, co kde k jídlu. A
samozřejmě si nachystat zbytečnosti do batohu, tedy kromě sváči. Už
ani nevíme, v kolik jsme vyjeli směr osada Bílý Potok, je kousek za
Vrbnem a odtud vycházíme. Po zdárném zaparkování vede první třetina
trasy po lesní silničce, sice do kopce, ale na rozehřátí tak akorát.
Vcházíme do smrkovo-bukových lesů, mezi mohutné solitérní skály,
které jsou díky ještě nevyrostlému listí krásně přehledné. Kocháme
se, funíme a u toho ještě stíháme furt o něčem kecat. Silnička
přechází v lesní cestu, pak v pěšinku v trávě a mechu, docela začíná
stoupat, ale naštěstí netrvá dlouho a po hodině a půl jsme na
Karliných kamenech, nejvyšším bodu naší cesty. Krásný to skalní
útvar, s rozhledem na ještě částečně sněhový Praděd a hlavně vhodný na
vydatnou svačinu.
Pak otáčíme a vracíme se zpět jinou trasou, ještě na jednu skalní
vyhlídku, opět s Pradědem a pak sestoupíme cikcak na kozí stezku,
která jen mírně klesá a vede nás opět okolo nádherných skalních stěn
zpátky k Bílému Potoku. Nepotkali jsme nikde ani živáčka, vystačili
jsme si sami, jen s nádhernou přírodou.
Drobně unaveni usedáme s hekáním do aut a jedeme do Vrbna na pozdní
oběd. Tomáš našel penzion U Hradilů, kde bylo prázdno, ale kde nás
obsloužili výborným jídlem za výborné ceny. Smažák, kačena, líčka,
placky, stejk ..... co víc si mohou důchodci přát! Jen na otočku se
pak vracíme na chatu posbírat zbylé věci, loučíme se a těšíme na
další společnou akci. A vůbec nemusí být až na podzim!! Jsme
důchodci, času je habaděj, takže téměř kdykoliv ...... |
|
![](../images/pesky/2022/6_5/s36_m.jpg) |
![](../images/pesky/2022/6_5/s11_m.jpg) |
![](../images/pesky/2022/6_5/s35_m.jpg) |
![](../images/pesky/2022/6_5/s46_m.jpg) |
![](../images/pesky/2022/6_5/s19_m.jpg) |
![](../images/pesky/2022/6_5/s30_m.jpg) |
![](../images/pesky/2022/6_5/s48_m.jpg) |
![](../images/pesky/2022/6_5/s03_m.jpg) |
![](../images/pesky/2022/6_5/s45_m.jpg) |
|
Více fotek ve fotogalerii ... |
A zde je zase krátký film .... |
|
|
16.10.2021
Je přesně, fakt přesně, sobota 16.10.2021 a v tomto termínu nemůže
být nic jiného, než podzimní výlet!
Možná si někdo
vzpomene, že posledně chyběl Standa, tak tentokrát nechyběl. Ale
zase chyběl po dloooouhé době Tomáš, prý rýma, chrchlání a podobně.
Prý :-). Ale jo, my ostatní to bereme jako důvod k neúčasti a
respektujeme jeho rozhodnutí.
Tak už se snad konečně dostanu k tomu výletu .....ale teď si nemohu
vzpomenout, k jakému ....... no nic, třeba se mi za chvíli rozsvítí
....... jo!! Mám to!
Když se brzy ráno sbíráme jako spolujezdci do aut, je zamračeno, ale
předpověď slibuje výrazné zlepšení. Takže s optimizmem :-). Jedeme
do Hostýnsko-Vsetínské hornatiny, konkrétním výchozím bodem je obec
Hovězí .. nebo Vepřová .... tak nějak, kousek za Vsetínem a čeká nás
zhruba třináctikilometrový okruh po hřebeni místních kopců. Už před
příjezdem se krásně vyčasilo, modrá obloha, na ní několik bílých
(smí se vůbec používat slovo bílý?) cestovatelů a my ještě u aut
spořádáme pár čerstvě napečených buchet. Energie se bude hodit, hned
z počátku totiž stoupáme docela prudce a kopec se nám zdá být téměř
nekonečný. Odměnou jsou ale nádherné výhledy, vzduch je úplně čistý,
průzračný, žádné zamlženo ani v dálce. Je to tady zajímavá krajina,
úplně rozdílná od Jeseníků i od centrální části Beskyd, kam oko
dohlédne je nepřeberné množství kopečků, údolíček, luk a remízků.
Sem tam je kdesi nahoře v zářezu kopců nějaká stará chalupa, u ní
malé hospodářství, sem tam kráva, vítací psi. Je to všechno takové
malebné, s barevným podzimem, fakt okulahodící. Kromě toho, že
neustále o čemsi klajdáme, stíháme pochytit i tuhle krásu a někteří
z nás se pomocí moderní techniky snaží uchovat ji v podobě bitů,
bajtů a pixelů ve svých telefonech a foťácích.
Cesta nám ubíhá překvapivě dost rychle a tak máme čas se posadit,
posvačit a povykládat .... ale to přece děláme neustále celou
cestu:-).Poledne se už překulilo a nás pomalu začíná trápit
rozhodnutí, kde si dáme dobrý oběd. Hospůdek je dole v údolí dost,
otázkou zůstává, jestli i otevřených. Jen si v posledním úseku cesty
nejsme jisti, zda to na oběd stihneme, anžto jsme při sestupu
maličko netrefili tu správnou stezku. Ale někonec se vše v dobré
obrátilo a celková "zacházka" byla tak tři sta metrů. Rozhodujeme
se, kterou hospůdku navštívíme jako první a pak si děláme seznam
dalších, kdybychom neuspěli. Nakonec jsme zakotvili v asi čtvrté
hospůdce Pod Černým, přímo u hlavní cesty. Na jídelníčku asi dvacet
v podstatě jen českých jídel, žádné ala něco, ale opravdu samá
klasická jídla. Guláš, svíčková, vepřová, borůvkové knedlíky s
ozajstnými borůvkami, ... ale chyběl smažák! Teprve po objednání
jídel jsme měli odvahu se na smažák zeptat obsluhy a byli jsme
ujištěni, že i ten je. Tak si ho dáme příště. Někdy, někde.
Po naprosto dokonalém obědě jsme jen funěli, ale k autu se nám
podařilo se dostat a Tom vybalil klasické, domácí a ještě k tomu
povidlové buchty! Samozřejmě jsme si každý dali, to je prostě rituál
a bez něj by nebyl výlet správně zakončen. Navzdory Gretě nasedáme
do našich benzínových a dieselových aut a další zastávka bude až
doma. Krásný, pohodový výlet je za námi, později na něj povzpomínáme
nad fotkami či krátkým filmem a teď vstříc Vánocům! |
|
![](../images/pesky/2021/16_10/10_m.jpg) |
![](../images/pesky/2021/16_10/16_m.jpg) |
![](../images/pesky/2021/16_10/31_m.jpg) |
![](../images/pesky/2021/16_10/4_m.jpg) |
![](../images/pesky/2021/16_10/36_m.jpg) |
![](../images/pesky/2021/16_10/27_m.jpg) |
|
Více fotek ve fotogalerii ... |
A zde je zase krátký film .... |
|
|
12.8.2021
Mezi jarem a podzimem
Párkrát do roka se pokoušíme vydat
se i jinam a jindy, než v pravidelně nepravidelných jarních a
podzimních společných výletech za poznáváním neznámých míst. Byť tedy v menších
skupinách, bo někteří jsou na dovolené, daleko, vysoko, široko a
bůhví kde všude rozlezlí. A i jako jednotlivci při seniorské
turistice nacházíme zajímavá místa.
Tak například Ivo našel (houby našel, na mapách je to už dávno :-))
zajímavé skalky poblíž Žďárského potoka. Ale ani on nebyl přímo na
nich, takže v podstatě stále místo "hic sunt leones" (česky Zde jsou
lvi, anglicky Here are the lions, německy Hier sind die Löwen,
vietnamsky Sư tử đây a tradiční čínštinou 這裡是獅子).
Slovo tedy dalo slovo, stavili jsme se (Tomáš a Honza) u Ivoše na
chatě a znaveni z předchozího dne ze společného docela slušného
cyklovýletu vyrazili. Pomalu. Po chvíli vcházíme do lesa a v něm
pokračujeme po starém, vysokou trávou zarostlém tělese místní
úzkokolejky, která sloužila kdysi pro svážení dřeva koňmi. Je
zajímavé, že to kdysi těžařům stálo za to, pracně srovnávat svah,
stavět množství kamenných podpěrných zídek. Možná trať sloužila i
jako "přístav" pro dřevo z širokého okolí jiných kopců.... kdo ví.
Za chvíli křižujeme žlutou značku a jen mírným stoupáním pokračujeme
po fajn lesní cestě až k malinké lovecké chatě přímo pod vrškem
kopce zvaného Mazance. A na něm jsou první skaliska. Sedáme k stolku
u chatky, vyndáváme drobnou sváču a najednou slyšíme hlasy. Kdesi
mezi stromy zahlédneme pár turistů, za chvíli dalších několik a pak
se vyrojí snad celý autobus důchodců! Ne, že bychom my nebyli, ale
tohle byli většinou i o dost dřívějšího data narození. Někteří jdou
svižněji, někteří s vydatnou podporou hůlek. Kde ti se tu vzali? Dyť
k nějakému místu, kde je ten bus mohl vysadit to je cca 4,5km! Ale
evidentně jsou i ti pohybově "nejslabší" jedinci zvyklí se takhle
trmácet. Podle řeči tohle místo jejich vůdkyně znala, také si dali
pauzu, ale my se raději vytratili a pokračovali na vedlejší vršek
jménem Maliník. Je také obkolesen množstvím zajímavých skal, výchozů
a bradel, bohužel dost mezi stromy, ale i tak fajn na prolézání.
Našli jsme dokonce krásné skalní okno, takový tunel větším masivem
skály, fakt zajímavá trhlina, kterou se dalo bez problémů projít na
druhou stranu, ale s nízkým stropem, což Tomáš s Honzou poznali na
vlastní hlavě. A pak kousek strmě nahoru na kopec. Chvíli prolézáme
vršek okolo skalek, chvilku posedíme a vracíme se na Mazenec v
naději, že důchodcovská grupa již odešla. Naštěstí tomu tak bylo a
tak jsme mohli prozkoumat ještě i tohle malé skalní městečko krásně
rozpukaných skal.
Ještě společná fotka a vydáváme se zpět téměř stejnou cestou k
Ivošovi na chatu. Fajn výlet, fajn počasí, bezva zajímavé místo!
Není daleko od hlavní silnice Rýmařov - Skřítek a penzionku
Zastávka, kde se dá zaparkovat. Tak naplánujte a vyrazte!
|
![](../images/pesky/2021/12_8/malinik16_m.jpg) |
![](../images/pesky/2021/12_8/malinik4_m.jpg) |
![](../images/pesky/2021/12_8/malinik20_m.jpg) |
![](../images/pesky/2021/12_8/malinik3_m.jpg) |
![](../images/pesky/2021/12_8/malinik13_m.jpg) |
![](../images/pesky/2021/12_8/malinik7_m.jpg) |
|
Více fotek ve fotogalerii ... |
|
|
26.6.2021
Jarní výlet vloni nebyl, tak jsme se na letošní fakt těšili.
Ale zase nám to nevyšlo díky kovidu a počasí, nezbývalo, než si jako
typický jarní den určili 26. června. To jde, ne? Byli jsme téměř
kompletní, jen Standa chyběl, jeho neúčast jsme sice chápali, ale
bylo nám to líto. Toma, jako místního znalce prostředí mezi
domorodci, jsme vyzvedli ve Vítkově a byl naším navigátorem po
silničkách nezmapovaného území. Dokonce jsme chvíli jeli po krásně
kodrcavé tankové silničce z dlažebních kostek, naštěstí nikde žádný
tank či jiné bojové vozidlo nevyjelo s houští.
Cílem výpravy je západní hranice vojenského újezdu Libavá, výchozím
bodem vlaková stanice Domašov nad Bystřicí. Krásné staré nádraží,
sice trošku zubem času omšelé, ale s prosvítajícími starými nápisy
kopírující běh jeho dějin. Taková fajn nostalgie a připomínka našich
putování před padesáti lety.
Na první (druhé?) koleji nás čekal moderní malý motoráček, ale měli
jsme problém - nikdo už nevěděl, zda dveře samy otevřou nebo je
potřeba něco zmáčknout či za vzít kliku a kdo nám dá znamení, že už
se může nastupovat, aby nám to neujelo, kde koupit jízdenku? ....
Těch neznámých bylo hodně, ale aspoň jsme mohli vést o problému
debatu :-). Nakonec vše dopadlo dobře, usadili jsme se sami v
přeplněném kupé. No jo, ale jak budeme vědět, že vlak zastaví na
druhé (naší) zastávce, když ta předchozí i ta naše je jen na
znamení? Naštěstí dorazil průvodčí, zaplatili jsme a on raději
navrhnul, že nám teda to tlačítko znamení k strojvůdci zmáčkne sám.
Asi mu bylo jasné, že je to na naše geniální mozky už moc. Pak jsme
objevili i panel s nápisy stanic a uslyšeli perfektní, všepojímající
hlášení neznámé paní. Tak první stres je za námi.
Za pár minut a po projetí asi ŠESTI! tunely vystupujeme ve Smilově a
po tůristické značce se vydáváme podél trati a říčky na zpáteční
cestu. Ostře zaříznuté údolí, pěkná říčka a stín mezi stromy dával
trošku zapomenout na úmorné vedro. Klikatící se cesta vedla i pod
množstvím krásných železničních mostů, těch bylo celkem snad deset.
Přestávka u říčky na jakémsi posezení, při sklence červeného vína a
domácí bublaniny nás trošku osvěžila, ani komáři překvapivě moc
nehryzli. Další zastávkou byl velký, ještě funkční lom, pak průchod
okolo vysokých skal, na kterých vesele dováděli horolezci (žádné
buch jsme naštěstí neslyšeli). Ale kvůli skalám jsme museli nahoru
snad padesát výškových metrů!! a v tom vedru to byl zářez :-).
Naštěstí jsme to všichni zvládli bez použití kyslíkových lahví
(horolezec Holeček by z nás měl radost) a jali se sestupovat k cíli
.... tedy spíš k začátku .... nebo kam to vlastně? Těšili jsme už na
pořádný oběd kdesi v restauraci. Volba padla na Podlesí. To je ...
píp píp ... světa, ale s novým, hezkým penzionem Schönwald. Hezké
prostředí, fajn jídlo. Vstávat ze židlí se nám nechtělo, ale čekala
nás ještě zastávka na kafe u Toma, s drobným pohoštěním vlastnoručně
upečeným jeho ženou a s povinnými a tradičními povidlovými buchtami.
Jen nebyly povidlové!!
A pak už loučení a návrat zpět do našich domovů. Jako vždy bylo
krááásně, fajn jsme pokecali, fajn se prošli, unavili, najedli ...
Nazdar podzime!
|
![](../images/pesky/2021/26_6/s45_m.jpg) |
![](../images/pesky/2021/26_6/s54_m.jpg) |
![](../images/pesky/2021/26_6/s28_m.jpg) |
![](../images/pesky/2021/26_6/s26_m.jpg) |
![](../images/pesky/2021/26_6/s51_m.jpg) |
![](../images/pesky/2021/26_6/s15_m.jpg) |
![](../images/pesky/2021/26_6/s55_m.jpg) |
|
Více fotek ve fotogalerii ... |
A zde je zase krátký film .... |
|
|
|
2.10.2020
Kalendář nám v těch termínech dělá binec! Jakoby sobota nemohla
vycházet stále na 5.10.
Tak jsme se na truc dohodli na úplně
jiném termínu našeho tradičního pochodu přírodou. No jo, skočili
jsme přímo do podzimu, jaro jsme vynechali z několika důvodů - Covid-19
(jen zástupný problém), hlavně pak pochroumané končetiny a
nepřítomnost na pracovišti.
Nu což, nějak jsme to s obtížemi přežili a tak se podzimní akce
konala. Jen nás po dloooouhé době (pokud vůbec někdy ta doba
nastala) bylo zatraceně málo, jen čtyři. Ale měli jsme se dobře, ti,
co nechodí, to měli horší, ale zlepšují se :-). No kde jsme byli? V
místech okolo Žimrovic, nedaleko jsme byli naposledy v roce 2003!
Jarda dostal za úkol nás v Ostravě všechny čtyři najít, naložit do
auta a bezpečně dovézt do Žimer. U místní pošty jsme hned po
zaparkování navštívili kufr auta a otestovali Jardovy tvarohové
rohlíčky. Ale pak už za neustálého klábosení šlapeme vstříc
debužírovacímu výletu. Ne, fakt to není od slova bužírka, ani
únavný, dlouhý, namáhavý atd. :-). Jde nám přece o to, abychom
si výlet užili se vším všudy. A tak každý z nás nesl v batohu něco
pro všechny ostatní. Co to bylo, jsme postupně po trase zjišťovali.
První zastávka byla na starém loveckém chodníku. Kdo neví, tak
vězte, že: Lovecká stezka Lichnovských (Bukový chodník) byl
vybudován pravděpodobně v 19. století, majiteli hradeckého zámku,
knížaty Lichnovskými.
Na řadu tak přišla láhev dobrého červeného vína, samozřejmě nesměly
chybět patřičné skleničky a do toho všeho se motala "deka", ale ne
ledajaká, nýbrž krásně upečená, výborná, kostičkovaná buchta.
Čvrthodinka utekla zatraceně rychle a my pokračovali chodníkem až na
jeho konec a dál po lesní silničce k místu, kde kdysi stávalo jakési
stavení a podle starých map i více. Dnes z něj zbyla jen studna a
louka s ovocnými stromy.
![](../images/pesky/2020/2_10/archiv2_m.jpg) ![](../images/pesky/2020/2_10/archiv1_m.jpg)
No a tady bylo další pokračování našeho hodování. Na řadu přišly
kuřecí řízečky, chleba, okurky, masová roláda, horká termosková káva
a víno samozřejmě také nechybělo. A pak že se mají důchodci špatně.
Tohle místo byl také náš nejvyšší bod cesty, odtud jsme nabrali směr
k domovu a opět za neustálého povídání o všem možném jsme se snad
zdrávi vrátili do Žimrovic. Jo jo, vím, ještě samozřejmě nechyběly
tradiční povidlové buchty :-).
|
![](../images/pesky/2020/2_10/s18_2020.jpg) |
![](../images/pesky/2020/2_10/s13_2020.jpg) |
![](../images/pesky/2020/2_10/s12_2020.jpg) |
![](../images/pesky/2020/2_10/s10_2020.jpg) |
![](../images/pesky/2020/2_10/s7_2020.jpg) |
![](../images/pesky/2020/2_10/s5_2020.jpg) |
![](../images/pesky/2020/2_10/s1_2020.jpg) |
|
Více fotek ve fotogalerii ... |
A zde je zase krátký film .... |
|
|
|
5.10.2019
Tento napoprvé zvolený a neměnný termín byl vybrán úplně náhodně po
týdnech dohadování a těžkých bojů
Samozřejmě se jednalo o naši podzimní
akci. Tentokrát jsme požádali Jardu, aby našel nenáročnou, vpravdě
důchodcovskou trasu. Kvůli jeho dolní polovině těla jsme si byli
téměř jisti, že nebude moc náročná na stoupání, následná prudká
klesání a nebude dlouhá. O to větší ale pak bylo naše překvapení,
když tomu tak opravdu bylo :-). Takže se přidal tentokrát i Standa,
ten mimochodem chyběl na jarní výpravě, také si kurýroval kolena.
Ale my ostatní to plně chápeme, jen si nechceme své problémy přiznat
nahlas.
A kampak že jsme to vyrazili? Na Vítkovskou vrchovinu, s kterou nás
spojuje rok 1969 a náš první skautský tábor.
Postupně naplňujeme dvě auta, scházíme se na jednom dálničním
parkovišti a po mírně mlhavé cestě je další zastávkou vilka "U Toma".
Už jednou jsme u něj kdysi dáááávno byli a tak jsme ještě před
příjezdem vzpomínali na bohaté pohoštění a tajně doufali, že nás to
i letos nemine. A fakt ne! Perfektně srovnané řady perfektních
štrůdlových řezů nás už na stole čekaly a když Jarda přidal další
dobroty a na stole přistálo kafe, vážně jsme uvažovali o tom, že
ukončíme výlet již tady. Někteří ale byli zásadně proti a tak
ostatním nezbylo, než se nechat přesvědčit.
Opět sedláme naše oře, kousek popojíždíme a pak již následuje
opravdu pěší chůze. Nejdříve se jukneme na Jardův "pokračovací"
tábor někdy z před dvaceti lety a pak míříme k Hadince. Ale co čert
nechtěl, drobet se změnilo celé okolí našeho bývalého tábořiště.
Stěží jsme poznali, kde stály stany, kde kuchyně, kde brána a kudy
se k táboru chodilo. Vášnivá debata se rozběhla při neúspěšném
nalezení krátké, leč pro nás významné štoly vykopané v kamenné
stěně. Štola byla významná proto, že jsme si ji VŠICHNI pamatovali.
Jen, sakra, kde byla? Ale jako pokaždé jsme nakonec byli úspěšní -
nenašli jsme ji!
Dalším cílem byly staré břidlicové lomy a štoly za Čermenským
mlýnem. Ty jsme překvapivě našli a užili si jich dosyta. I bez
baterek, které nás ani nenapadlo ráno vzít, protože jsme přece šli
"jen" to nějakých temných štol. Ale jo, nakonec bylo moc fajn, užili
jsme si to okolo nich i drobně v nich, nikdo se neztratil, po pár
hodinách se pokaždé z hloubi země vynořil. Nee, děláme si
legraci, aby nás příště doma pustili :-).
Teď můžete hádat, co bylo na konec výletu. Kdo myslel teplou vanu,
tak to teda ne. Na tohle nás neužije, důležitější je dobré jídlo a
to jsme našli v hospůdce, jmenuje se hotel U Maria skály. Málo lidí,
rychlá mladá obsluha, výborné jídlo - co si mohou důchodci víc přát?
Většina z nás měla smažák jako kolo od vozu, Tomáš nee, ten tradičně
kurča. Pak kafe, chvilka posezení, platíme a mizíme. Ale ještě zbývá
poslední dobrota - české povidlové buchtičky na zaprášeném
parkovišti. Nastává pravé chlapské společné plačtivé loučení,
poplácávání, objímání, utěšování a rozjíždíme se domů. Samozřejmě
jsme si nezapomněli říct, u koho se koná letošní vánoční posezení,
ale už to teď zase nikdo neví. Ještě, že to má Tom v počítači
....... ale kde?
|
![](../images/pesky/2019/5_10/vit1.jpg) |
![](../images/pesky/2019/5_10/vit2.jpg) |
![](../images/pesky/2019/5_10/vit3.jpg) |
![](../images/pesky/2019/5_10/vit5.jpg) |
![](../images/pesky/2019/5_10/vit6.jpg) |
![](../images/pesky/2019/5_10/vit7.jpg) |
![](../images/pesky/2019/5_10/vit8.jpg) |
![](../images/pesky/2019/5_10/vit9.jpg) |
![](../images/pesky/2019/5_10/vit4.jpg) |
Více fotek ve fotogalerii ... |
A zde je zase krátký film .... |
|
1.5.2019
Konečně je tu zase jaro (kolikáté pro nás?) .... a všimněte si
zvětšeného písma :-)
Už jsme se nemohli dočkat vyrazit
společně kamsi do lesů. Ale tentokrát to někteří sabotovali, musíme
poznamenat, že ne všichni vlastní vinou. Tak třeba Standa, jeho
kolena se nepřibližují k jezeru, ale k prahu bolesti, který mu
neumožňuje náročnější potulky. Nebo Tom, ten má v plánu sebou každou
zimu někde seknout, aby se pak mohl vymluvit na dlouhodobou léčbu
kdesi v lázních :-).
Takže jsme se tentokrát v počtu pěti vešli do jednoho auta, které
nás vyklopilo na parkovišti v obci Dolní Lomná. Krásné, neskutečně
slunečné a teplé ráno po předchozích deštích bylo pro všechny
překvapením. Meteorology nevyjímaje. Nejdříve ale Ivo dostal dárek
ve formě (proti)medvědí rolničky, všichni jsme z ní ale měli
neskutečnou radost, protože nám tím pádem cinkala celou cestu :-). V
plánu bylo obejít takovou hřebenovou podkovu přes Tetřev. Ale již po
pár minutách pochodu je všechno špatně. Docela výživné stoupání nám
kamsi zašantročilo naše hlasivky, které přehlušilo sípání
nedostatečně okysličovaných plic. Opravdu snad pět kilometrů strmě
nahoru, do výšky tak zhruba dvou kilometrů (nebo 950 metrů?, těžko
říct, mozek se vzpíral). Ale cestou jsme si vychutnávali nádherné
rozhledy po odlesněných okolních svazích. Pravda je, že být tam
lesy, neviděli bychom opravdu krásné hřebeny protějších kopců, na
kterých ještě i lesy zbyly. Nahoře se naštěstí vše vrátilo do
starých kolejí a my se mohli ukecat, ostatně jako pokaždé :-).
A na obrátce nás čekalo jedno překvapení - nenašli jsme chatu
Tetřev! A přitom někteří z nás si ji pamatovali jako velkou,
dřevěnou, klasickou horskou chatu, okolo které jsme jezdili na
běžkách! Internet později doma však nezklamal a po dvouvteřinovém
hledání jsme zjistili, že starou chatu bylo nutné z důvodu špatného
technického stavu v roce 2006 zbourat. Nevadí, stavili jsme se aspoň
na nově vybudovanou vyhlídku a pod původní Kamennou chatou si dali
sváču. S kofolou.
Cestou zpátky do údolí jsme míjeli několik dalších chat, o kterých
jsme už neměli téměř ani tušení a ještě krásnějšími (než cestou
nahoru) hlubokými hvozdy, v kterých na mnoha hektarech nebyl ani
jeden strom, pomalu sestupovali do Lomné. Nakonec se nám podařilo
díky GPS a chybějícím turistickým značkám, ty zůstaly kdesi na
kmenech na pile, dojít do údolí. První kroky tam dole nás neomylně
zavedly do místní hospůdky s báječným jídlem. Fakt, nekecáme! A
ještě k tomu za lidovou cenu. Co víc si mohou důchodci přát :-).
Jako zákusek nechyběly (narozdíl od tradičního dodavatele Toma)
české buchty, krásně čerstvé, tvarohové .... joo víme, Tome, že mají
být povidlové ....
|
![](../images/pesky/2019/1_5/m1.jpg) |
![](../images/pesky/2019/1_5/m2.jpg) |
![](../images/pesky/2019/1_5/tetrev_m.jpg) |
![](../images/pesky/2019/1_5/m3.jpg) |
![](../images/pesky/2019/1_5/m4.jpg) |
![](../images/pesky/2019/1_5/m5.jpg) |
![](../images/pesky/2019/1_5/m6.jpg) |
![](../images/pesky/2019/1_5/m8.jpg) |
![](../images/pesky/2019/1_5/m9.jpg) |
|
Více fotek ve fotogalerii ... |
A zde je zase krátký film .... |
|
3.11.2018
Roky jenom letí ....
Ani jsme to tak nezaznamenali, ale těch padesát roků uběhlo bohužel
jako voda. V roce 1968 obnovil svou činnost 5. oddíl, v kterém jsme
pár let vyrůstali, učili se dovednostem a i po ukončení jeho
činnosti zůstali přáteli. A tak jsme se rozhodli připomenout si tuto
dobu podzimní výpravou (protože jarní se nekonala) a kam jinam
zajít, než do míst našeho táboření na přelomu šedesátých a
sedmdesátých let.
Tentokrát jsme si domluvili termín pár týdnů předem, abychom stihli
zajistit krásné počasí, což se nakonec fakt povedlo. Bylo totiž
pěkně ..... hnusně. :-).
Ale od začátku. Sraz na Visalajích v 9:13 se podařilo dodržet a
všech nás sedm účastníků jsme se vydali vstříc mlze, mrholení,
vlhku, hladu, žízni a hlavně opékání buřtů. Jo, zapomněl jsme na
upadlou podrážku. Prvním bodem pochodu je Bílý Kříž, kde nás
překvapila docela rozsáhlá výstavba, pak hřebenem nad tábořiště a
sestup k němu do údolí. Cestou jedna z Petrových pohorek si řekla,
že toho má plné kecky a odloupla si kus podrážky. Jenže to na Petra
neplatilo a zavřel jí toho žraloka několika metry américké pásky,
kterou měl čirou náhodou v batohu.
Naše táborová louka je stále loukou, i když menší díky několika
vzrostlým smrkům. A hlavně je u ní ohniště. Nebylo jednoduché najít
potřebné množství suchého dřeva, ale nakonec se sešla slušná
hromádka. Padaly sázky, zda se Ivošovi podaří zapálit oheň jednou
sirkou, i když půlmetrovou. Petr měl pro jistotu Pepo, ale to jsme
zavrhli, co kdyby byl později hlad a třeba se dá sníst. První sirku
Ivo s trémou třesoucí se rukou zlomil, čímž u nás hodně klesl v
ceně, ale hned další sirku zapálil a dokonce i podpálil chrastí,
takže se u nás zase posunul hodně vysoko :-).
Po zamoření celého údolí hustým kouřem jsme si podělili globusové
buřty a začalo opékání. Naříznuté růžice buřtů se otvíraly a
pozvolna se měnily v čistý uhlík. I ten se dá jíst. Nakonec jsme si
všichni pochutnali, dali bezva zákusek, zamáčkli slzu a vyrazili na
zbytek cesty, která už teď byla jednodušší, furt do kopce. Ale
dopředu nás hnala vidina pozdního oběda v některé restauraci na
Visalajích, což se nakonec vyplnilo. Jen někteří jedinci ..... jéé,
ahoj Ivo .... si nedali žádné jídlo. Polévka, smažák a perfektní
lívance s OZAJSTNÝMI borůvkami byly k nezaplacení. I když jsme to
nakonec zaplatili.
Na parkovišti u aut jsme ještě maličko pokecali, zapili oběd něčím
silnějším než je kofola a houstnoucí mlhou vyrazili domů. Bylo fajn!
|
![](../images/pesky/2018/3_11/m6.jpg) |
![](../images/pesky/2018/3_11/m7.jpg) |
![](../images/pesky/2018/3_11/m8.jpg) |
![](../images/pesky/2018/3_11/m2.jpg) |
![](../images/pesky/2018/3_11/m9.jpg) |
![](../images/pesky/2018/3_11/m3.jpg) |
![](../images/pesky/2018/3_11/m5.jpg) |
![](../images/pesky/2018/3_11/m4.jpg) |
![](../images/pesky/2018/3_11/m1.jpg) |
|
Více fotek ve fotogalerii ... |
A zde je zase krátký film ....
bude, až po vánoční schůzce :-) |
|
|
21.10.2017
Sovinec jsme neviděli .... a pak viděli
Podzimní výprava se tentokrát nesla v duchu silně podzimním,
studeném, mlhavém, s místními bouřkami ..... tedy spíš hřměním.
Přípravy začaly dostatečně včas, upřesňovali jsme účast, odjezdy,
příjezdy, dopravu, jídlo. Jen to bylo tentokrát celé jakési zmatečné
a DOKONCE někteří jedinci (nebudeme jmenovat Standu Mikolajka, to se
nedělá, žejo) z výpravu couvli! Prý nevidím, neslyším, nechodím. Ale
my ostatní si myslíme své :-), ale Standa asi fakt nemohl. No jo,
dvacet nám už není .... tak že by třicet?
Nakonec všechno dopadlo tak, že Ivo s Tomem dorazili na Ivošovu
chatu v pátek později odpoledne, Jarda, Petr a Honza až za ťmy a
Tomáš jako samostatná jednotka v sobotu ráno.
Jak jinak, večer jsme poseděli nejdříve u řízku a bramborového
salátu, který nám nachystala Květa (žena to Ivošova), odzkoušeli
jsme něco druhů zemitých kořeněných žaludečních likérů a pozobali co
se dalo. A že toho "co se dalo" bylo docela dost! Okolo půl
jedenácté již někteří slabší jedinci začali pomalu odpadat, takže
jsme se nastěhovali do podkroví, pochlubili se svými spacáky a
zalehli.
Ráno nás vzbudil hodně brzký Tomášův příjezd, fakt osmá hodina ranní
není ideální čas :-) a rachocení dvířek od kamen, to jak Ivo
zatápěl. Což byla bohulibá a vítaná činnost. Pohled z okna nás ale
moc ven nelákal, plha zleva zprava. Navíc jsme ani nespěchali, takže
ještě trocha kávy, pak zabalit drobnou svačinu (někteří ale i větší,
taková štangle salámu není cestou k zahození) a už se skládáme do
jednoho auta. Ivo ale musel zůstat na chatě, už se prostě nevlezl.
Sice se vymlouval na svou nedávnou operaci kolene, ale přece i s
napuchlým a krvácejícím kolenem se dá někam dojít :-). Ale aspoň
jsme měli jistotu, že někdo bude udržovat oheň.
Čekalo nás asi 25km autem, cesta ubíhala rychle a pomalu, rozhlíželi
jsme se po krásné krajině, z které ale bylo vidět jen tak 50 metrů
od silnice a kudy vede silnice, to jsme odhadovali v té mlze jen po
paměti, kterou ale nemáme. Takže jednoduché to fakt nebylo.
Počátek cesty jsme měli plánován na Sovinci, kam jsme sice dojeli,
ale našli jsme jen malé parkoviště, okolo nebylo kromě šedé stěny
nic. Chvilku se motáme jak .... pod splavem, ale nakonec přeci jen
červenou značku nacházíme a s funěním stoupáme na kopec. Naštěstí
nám kecání o všem možném chůzi usnadňuje, ale na druhou stranu zase
fest znesnadňuje dýchání. Podle videa se dá i určit, kdo byl
tentokrát nejukecanější, ale Tom, Petr, Honza ani Tomáš to nebyl
:-). Ale je i tak krásně, fajn podzim, zlaté listí všude okolo, jen
škoda, že nejsou výhledy. Nad paseckým vodopádem asi v polovině
cesty si dáváme krátkou pauzu na sváču (a na tu štangli salámu),
měníme červenou značku za zelenou a s vidinou dobrého oběda a kávy
míříme přes Křížov k chatě. V Křížově jsme opravdu mile překvapeni!
Z malého kostelíka, mimochodem krásně opraveného, se vyklubala
místní galerie, kde pod dohledem bodré paní prodávají a vystavují
hromadu různých předmětů, historickými zbraněmi počínaje, obrázky
místních malířů a různou keramikou konče. A k občerstvení téměř vše,
co si zamaneme, opravu pěkné, zajímavé, nečekané.
A pak už jen najít auto, odskočit si na hrad Sovinec, který někdo
asi postavil, když jsme byli na výletu, protože při příjezdu nebyl
vidět a pak honem na oběd. Restaurace Zastávka nás nezklamala, jídlo
perfektní v dostatečném množství. V poměru počtu porcí s kuřecím
stejkem vyhrál smažák :-). Kafe tentokrát nebylo, čekalo nás až na
chatě.
A pak už jsme se rozprchli kudy se dalo, s očekáváním tradičního
vánočního posezení, tentokrát u Standy (to je ten ulívák :-)) ....
jééé, ahoj Stando! |
|
![](../images/pesky/2017/21_10/img00001.jpg) |
![](../images/pesky/2017/21_10/img00004.jpg) |
![](../images/pesky/2017/21_10/img00013.jpg) |
![](../images/pesky/2017/21_10/img00011.jpg) |
![](../images/pesky/2017/21_10/img00020.jpg) |
![](../images/pesky/2017/21_10/img00023.jpg) |
![](../images/pesky/2017/21_10/img00031.jpg) |
![](../images/pesky/2017/21_10/img00035.jpg) |
![](../images/pesky/2017/21_10/img00040.jpg) |
|
Více fotek ve fotogalerii ...
|
|
14.5.2017
Výprava jarní - do území dávných vzpomínek
Tahle výprava byla, mimo jiné, i za vzpomínkami na naše mládí, kdy
jsme v okolí Kyjovic prošli nesčetně stezek a chodníčků a trávili
bezvadné chvíle našeho skautského života. Ale dost nostalgie.
Tentokrát jsme na sraz nepřijeli tramvají číslo pět, jako za dávných
časů, ale to jen proto, že jsme u točny v Porubě nenašli místo na
zaparkování :-). Takže to vůůůbec nebylo z lenosti! Jako vždy jsme
si hned po vystoupení z aut popřáli hezký den a lehké nohy a
vyrazili do terénu. Celou cestu do Pusté Polomi jsme prokládali
žvaněním o všem možném, prostě ústa se nám nezavřela ani na chvíli.
Jasně, je nezbytně nutné informovat se, co se kde šustlo, žejo. Ale
není to nic neobvyklého, i o tom jsou naše výlety, s kým si jinak
popovídat (doma to nejde?).
Z Polomi pokračujeme lesní cestou po hřebeni Kozlíček a prudce
sestupujeme k Panskému mlýnu. Tady nás čekal velmi náročný přebrod
divokého potůčku Sezina, jeho deset centiMETRŮ hluboký proud nám dal
zabrat. A dál loukami kolem něj - krásná mokrá, šťavnatá tráva nám
umyla boty zevnitř a navíc jsme překonali další hluboký brod,
tentokrát s pomocí vyspělého technického zařízení, zvaného klacek.
Vystoupáme téměř ke Kyjovicím, kde nám na lavičce domácí/hosté
krátká přestávka se svačinou vlije do žil další elán. Pak cestou i
necestou se pomalu vracíme k výchozímu bodu, ještě jeden skok přes
pramínek potůčku a přicházíme k perníkové chaloupce, zvané
restaurace Hotelík. Co následovalo, lze vyčíst z předchozích výprav.
S vypouklými břichy a hekáním vracíme k autům. Nesmí chybět něco na
rozloučenou a pak jen odjezd.
Bezvadně bylo!! ............... ostatně jako vždy :-) |
![](../images/pesky/2017/14_5/img00002.jpg) |
![](../images/pesky/2017/14_5/img00016.jpg) |
![](../images/pesky/2017/14_5/img00027.jpg) |
![](../images/pesky/2017/14_5/img00021.jpg) |
![](../images/pesky/2017/14_5/img00035.jpg) |
![](../images/pesky/2017/14_5/img00044.jpg) |
Více fotek ve fotogalerii ...
|
A zde je zase
po delší době krátký film
|
|
5.11.2016
Výprava podzimní -Beskydy, Samčanka
Léto je daleko a zima blízko. Co to znamená? Jednoznačně podzimní
výpravu stále „mladších“ skautů 5.oddílu. A protože se oblasti, kam
chodíme střídají, tak tentokrát byly ve hře Beskydy. Pohybu
turistického přes rok mají někteří nejmenovaní přes rok pomálu, tak
trasa byla zvolena tak, aby všichni do cíle došli: Samčanka, po
žluté značce na Lhotskou rozcestí, přes Rožnovský vrch, Mičulky,
Javořinu a Myslikovjanku zpět na Samčanku. Začátek cesty po žluté
tedy nic moc, silnice, ale pak to nabralo na strmosti i zajímavosti
a cesta korytem horského trošku divočejšího potoka byla o to
krásnější. Na nejvyšším bodě cesty, sedlo Lhotská, jsme dali
posilňující svačinku a hurá do civilizace. Posezení v novém
přístřešku na Javořině bylo krátké, protože vidina dobrého jídla na
Samčance nás táhla dolů.
Takže na „modrou“ a přes Javořinku, kde Tom T. zamáčknul slzu nad
svým zde prožitým prázdninovým mládím, směr vůně kuchyně. Během naší
služby se nic zvláštního nestalo! Tak jsme na vojně hlásili průběh
dne dévéťákovi a totéž platilo i o cestě k autům. Světlým bodem,
kromě tradičních buchet u auta (vlastně netradičních, nebyly to
české buchty !!!), byla rychlost obsluhy a dobré jídlo v restauraci
na Samčance.
No a to je vše. Až vytrávíme po jídle, dáme zase jarní výpravu, co? |
|
Více fotek ve fotogalerii ...
|
![](../images/pesky/2016/5_11/samc1.JPG) |
![](../images/pesky/2016/5_11/samc2.JPG) |
![](../images/pesky/2016/5_11/samc3.JPG) |
![](../images/pesky/2016/5_11/samc4.JPG) |
![](../images/pesky/2016/5_11/samc5.JPG) |
![](../images/pesky/2016/5_11/samc6.JPG) |
![](../images/pesky/2016/5_11/samc7.JPG) |
![](../images/pesky/2016/5_11/samc8.JPG) |
![](../images/pesky/2016/5_11/samc9.JPG) |
|
|
7.5.2016
Výprava jarní – Jeseníky – 15km, 400m přev.
Protože už uplynul nějaký čas od této výpravy a pamět mi avšak již
neslouží, tak je možné, že v popisu dění najdete sem tam chybku.
Nevadí, po oprávněných připomínkách a správním poplatku text
upravím....
Za chladného, ale slunečného rána jsme se nechali autobusem (jako
paďouři!) vyvézt na Ovčárnu. Naše síly byly po dlouhé zimě oslabeny
a tak jsme tímto nepohrdli.
Po hrůzostrašném výstupu o 100 výškových metrů nad Ovčárnu (kóta
1400) jsme konečně začali tolik očekávaný „víceméně“ sestup do
civilizace po žluté značce. Cestu jsme neznali nebo již si
nepamatovali, takže nových krajinných objevů bylo dost. Někde v
blízkosti vrcholu „Temná“ (1205m) jsme odbočili do lesa na toužebně
očekávanou svačinu. Posilněni buchtama a salámy jsme z temna lesa
opět vyšli na sluníčko, které nás hřálo celou cestu, která
pokračovala přes Skály pod Kopřivnou (ty jsme museli prozkoumat, ale
nic moc to nebylo, jen kamzičí pohyb po nich nám kolena nedovolila).
Pěkná sestupová cesta nás přivedla do obce Malá Morávka. A to byla
teprve polovina výletu. Teď to teprve začne! Stoupání na Hvězdu, kde
nás čekají naši plechoví miláčci. Po té červené značce jsme ještě
nešli a tak to byla taková příjemná travnatá cesta s několika
zajímavostmi. První bylo nepříjemné prudké stoupání na začátku, pak
to již šlo.
Pěkné rozhledy, jarní příroda a kytky, mohutný jasan u zaniklé osady
Ranná a rozlehlé louky. Když jsme konečně dorazili na silničku ke
Hvězdě, tak už se nám nohy docela pletly. Rádi jsme pak poseděli u
oběda v jednom motorestu na Hvězdě a zničeni obědem uháněli domů,
pro brufen a do postele. Tak zase příště, na podzim!!
|
Více fotek ve fotogalerii ...
|
![](../images/pesky/2016/7_5/IMG_0175.JPG) |
![](../images/pesky/2016/7_5/IMG_0182.JPG) |
![](../images/pesky/2016/7_5/IMG_0183.JPG) |
![](../images/pesky/2016/7_5/DSCN1492.jpg) |
![](../images/pesky/2016/7_5/DSCN1444.jpg) |
![](../images/pesky/2016/7_5/IMG_4767.JPG) |
![](../images/pesky/2016/7_5/IMG_0195.JPG) |
![](../images/pesky/2016/7_5/IMG_0192.JPG) |
![](../images/pesky/2016/7_5/IMG_0196.JPG) |
|
|
17.10.2015
Za temnotami hlubin.
Ohlásil se podzim a s ním, jak jinak, VÝPRAVA starších skautů v
počtu 7 kusů. Výběr byl trochu složitější, protože za to „krátké“
období našich výprav jsme prolezli kdeco. Ale jelikož jsme trošičku
zlenivěli a dlouhé cestování nás už tolik nebaví, tak volba cíle
padla na Beskydy.
Ani to tolik nebolelo a prst na mapě ukázal na jeskyně v úbočí
Kněhyně. Trasu jsme vybrali lehce stoupající a pak klesající (není
to divné?) tak, abychom neztráceli zbytečně těžce nabytou výšku.
Takže start na Horní Čeladné u studánky, pak po červené značce kolem
Malé Stolové do sedla a dále úbočím Kněhyně k lovecké chatě, kde nás
čekalo občerstvení typu „conámtojsemsidomanachystal?“. Nálada už
byla v této fázi dobrá, nečekalo nás totiž žádné stoupání! Takže s
plnými žaludky všeho možného hurá na hledání jeskyně. Podle mapy by
to mělo být asi 200m od chaty vodorovně. Takže brnkačka! No jo, mapa
míní, příroda mění. Snadný postup se změnil na obtížné přelézání
padlých stromů, větví a kdoví čeho všeho. Po 300 metrech stále nic!
Teda ty mapy.... Když už jsme to odraní a zkrvavení vzdali, tak
najednou (jako v pohádce) kde se vzala tu se vzala světlina. A na
ní, respektive v ní, díra do země. A docela černá. Rozlezli jsme se
po okolí a netrvalo dlouho, jeden ze dvou hlavních vstupů byl na
světě. Mříží zakrytá díra nedohledné hloubky s cedulí v její
blízkosti (viz foto) nám konečně odhalila polohu jeskyně. A
parametry jeskyně nás docela překvapily. Dlouho jsme se však
nezdrželi, tentokrát jsme s sebou neměli hoblík, pilku a kladívko.
Ani autogen.
Cesta zpět do výchozího bodu už byla v klidu, jen se nám zdálo, že
nám ji někdo nezodpovědný stále prodlužuje. Ale přelstili jsme jej a
našli zaparkovaná auta. V zájezdním hostinci Kněhyně nám přichystali
pořádnou mňamku: pečenou kachnu se zelím a poctivým knedlíkem. Jen
nejmenovaný Petr M. si dal polévku. Ale zato snad 3 piva... Kam to
dával, nevíme. Před autem, snad na dojedení, jsme spořádali zbytek
výpravu přeživších štrůdlů a zaručeně nepovedených buchet od
manželek. Nakonec obvyklý zlatý hřeb – České buchty od Toma T.
Výprava se tedy hlavně díky závěru opět podařila a jelikož si kdosi
vzpomněl, že 5.12 je vánoční schůzka, tak se máme zase na co těšit. |
Více fotek ve fotogalerii ...
|
![](../images/pesky/2015/17_10/IMG_4354_m.jpg) |
![](../images/pesky/2015/17_10/IMG_4358_m.jpg) |
![](../images/pesky/2015/17_10/IMG_4363_m.jpg) |
![](../images/pesky/2015/17_10/IMG_5663_m.jpg) |
![](../images/pesky/2015/17_10/IMG_5666_m.jpg) |
![](../images/pesky/2015/17_10/DSCN0875_m.jpg) |
![](../images/pesky/2015/17_10/DSCN0874_m.jpg) |
![](../images/pesky/2015/17_10/IMG_5684_m.jpg) |
![](../images/pesky/2015/17_10/IMG_5687_m.jpg) |
|
16.5.2015
Květen, ještě tam budem ......... nebo to je jinak? :-)
Plánování společně akce je práce šíleně náročná, protože to vyžaduje
spoustu úsilí zkoordinovat všechny zájemce o tradiční jarní výlet.
Obnáší to například asi 3 mejly a nastartování dvou aut ráno při
odjezdu. Prostě dřina! Ale už jsme si na ni zvykli a moc rádi se
sejdeme na předem domluveném místě. Pokud teda někteří pro jistotu
nevstanou o hodinu dřív a nezkoušejí ostatní přesvědčit o správnosti
svého postupu :-)
Tentokrát nás zavedly naše instinkty do východní části Oderských
vrchů, parkovali jsme ráno hned vedle zoologické zahrady, v tu
chvíli ještě na téměř prázdném parkovišti. A hned na začátku nás
čekal jeden rébus, který jsme nebyli schopni pochopit - způsob
zaplacení parkovného! Kdo nezažil, neuvěří, složitěji by to
nevymyslel ani Rubik.
Ale nakonec, s naší drobnou nápovědou, to obsluha parkoviště
zvládla, my také a vyrazili jsme v nádherném, blankytně modrém ránu
do terénu. Celá plánovaná trasa měla mít odhadem okolo 16 kilometrů,
takže jsme nemuseli nikam spěchat a výškový rozdíl, kromě jednoho
kopečku, nebyl taky žádný Everest. Komu by se taky v tom vedru
chtělo. Modrá značka nás vedla smíšeným lesem směrem severním, první
zastávka s občerstvením byla u zříceniny kláštera a husitské
pevnosti z počátku patnáctého století.
Po pár kilometrech procházíme vsí Véska, abychom se opět ponořili do
stínu lesů a po zelené značce pak loukami do Pohořan. Tady jsme si
ve stínu pod ohromnou lípou uspořádali další obžerstvení, ani se nám
nechtělo pokračovat, ale již jen kousek nám chyběl k "otočnému"
bodu. Tím bylo kopec Jedová, vysoký (nízký?) 633 metrů s krásnými
rozhledy do stěny stromů :-). No nic, tak rozhledy příště ....
Kousek se vracíme po stejné trase, abychom u již zmiňované lípy
odbočili po červené značce zpět k zoo. A byla to docela zajímavá
cesta, kdy jsme se ve větší míře věnovali povolání "informační
služba" pro nějaké závodníky na horských kolech. Ti bloudili po
okolí a my jsme asi vypadali trochu důvěryhodně, tož se nás ptali na
cestu. A jelikož jsme vůbec netušili, kam se chtějí dostat a okolí
jsme neznali, nevíme, kde je nakonec pořadatelé našli. A my v té
euforii úplně zapomněli, že jsme se chtěli podívat na tvrz Radíkov.
No jo, už jsme ji dost přešli a vracet se nám nechtělo. Tak také
někdy příště .... Ale to už se dostáváme do oblasti zájmu
návštěvníků zoo a blízkého Svatého Kopečku, potkáváme stále více
výletníků.
Parkoviště nacházíme poměrně brzy, na něm asi 168 aut a mezi nimi i
dvě naše. Ale ještě předtím, než zavelíme k ústupu, podíváme se na
Svatý Kopeček a HLAVNĚ do jedné místní hospody na oběd. A nebylo to
špatné rozhodnutí, i když jsme už zažili lepší. Po více než hodince
se s hekáním zvedáme z asi 50 kilo těžkých židlí a pomalu míříme na
parkoviště. Překvapivě neplatíme za parkování ani korunu, i když v
ceníku cosi napsáno bylo. Asi bylo to ranní domlouvání k něčemu
dobré :-). Kličkujeme mezi asi milionem návštěvníků a odjíždíme
domů. Spokojeni, unaveni a chtiví podzimní výpravy do někam.
Více fotek ve fotogalerii ...
|
![](../images/pesky/2015/16_5/2IMG_4779_m.jpg) |
![](../images/pesky/2015/16_5/5IMG_4782_m.jpg) |
![](../images/pesky/2015/16_5/11IMG_4785_m.jpg) |
![](../images/pesky/2015/16_5/17IMG_3924_m.jpg) |
![](../images/pesky/2015/16_5/20IMG_3930_m.jpg) |
![](../images/pesky/2015/16_5/23IMG_3933_m.jpg) |
![](../images/pesky/2015/16_5/27IMG_3937_m.jpg) |
![](../images/pesky/2015/16_5/40IMG_4799_m.jpg) |
![](../images/pesky/2015/16_5/42IMG_3941_m.jpg) |
|
14.10.2014
Kluci opět v akci!
Skončil čas jelení říje, ale náš naštěstí ještě ne :-). Je nádherný
podzim, tož je potřeba někam vyrazit. A protože místa výletu tak
nějak pravidelně nepravidelně střídáme, padlo rozhodnutí na Beskydy.
Jsou to naše první hory, v kterých jsme jako kluci vyrůstali a
sbírali zkušenosti, fyzičku i příběhy.
Padesát kaček vysázených za parkování na Visalajích nás téměř
probudilo, ale na ten první šok jsme si museli dát i něco
ostřejšího:-). A hned vypadal výlet jako procházka růžovou zahradou.
Jenže ta zahrada byla asi 16 kilometrů dlouhá ... nevadí, při našem
věčném klábosení všechno uběhne jak voda! Trochu vystoupáme značkou
na Bílý kříž, ale ani ne po kilometru odbočujeme na sotva znatelnou
lesní cestu, která se plus minus po vrstevnici vine pod hřebenem,
směr Malý Polom. Pravděpodobně jsme po této cestě v životě nešli,
ale paměť nám slouží naprosto dokonale, takže možná raději
zapomněla. V měkké lesní půdě je dost jeleních stop, vlevo pod
svahem i dvě velká kaliště, ale toho si tak 86% výpravy nevšimne.
Proti nám potkáváme zadýchané dvojice běžců, vyptávají se na Bílý
Kříž, tak je posíláme snad i správným směrem. Ona se totiž právě
koná akce beskydských vrcholů ... nebo tak nějak. Naštěstí
jdou proti nám, takže je nemusíme zahanbit naším kvapným krokem.
Na klikaté cestě se sem tam naskýtají krásně barevné pohledy směr
Lysá a Travný, tož se i kocháme. A najdeme i čas na drobnou
svačinku, kousek před naší obrátkou zpět. To ale ještě nikdo z nás
netuší, co jsme si nachystali dál na cestě! Abychom se moc
neunavili, vybrali jsme si delší, o to však horší variantu trasy.
Potřebujeme se obchvatem dostat za Malý Polom, abychom na něj zpětně
pozvolna vystoupali, ale tahle objízdná trasa byla hodně rozblácená
a tak všech 7 velitelů rozhodlo - jdeme přímo nahoru! No potěš
koště! Ten svah měl snad 45 stupňů, naštěstí i množství chytů ve
tvaru keříků borůvek a mnoho dobrých stupů, připomínajících jelení
stopy. Ale jo, dalo se vyškrábat nahoru a dokonce jsme se trefili
snad jen 200 metrů od vrcholu! Společná vrcholová fotka silně
ovlivněná nedostatkem kyslíku a vzhůru dolů!
Cesta ubíhala už docela v pohodě, je jasné, že příslib bezva oběda
nám přidával na elánu. Jen ještě najít tu správnou hospodu. Pomalu
jsme se blížili k hotelu Sulov, ale prý tam špatně vaří, pokud
vůbec. Což o to, zvenku je pěkný, opravený, ale odvahu zajít dovnitř
jsme nenašli. Tak další v pořadí je hotel Visalaje, ten je přímo u
parkoviště, ale množství tůristů je nepřímo úměrné počtu míst v
restauraci, takže zavrhujeme i tuto možnost. Další v pořadí je
hospoda Pod Žorem a je zavřená! Najít nějaké stravování se
stává detektivkou. Ale vrahem nebyl zahradník, nýbrž pěkná hospůdka
s bleskovým občerstvením kousek za Raškovicemi, zove se Hospůdka U
bobra. Obsluha mladá, rychlá a naprosto dokonalé jídlo! Nosili to
tak rychle, že jsme nestíhali jíst ani pít. Zákusek po jídle ve
formě povidlových buchet (od exkluzivního dodavatele Toma T.)
samozřejmě nechyběl a byl dobrou tečkou za naprosto skvělým dnem.
Tak zase příště! ................. psssst ....bude to 6.12.
......
Více fotek ve fotogalerii ...
|
![](../images/pesky/2014/11_10/pod9.jpg) |
![](../images/pesky/2014/11_10/pod22.jpg) |
![](../images/pesky/2014/11_10/pod12.jpg) |
![](../images/pesky/2014/11_10/pohled1.jpg) |
![](../images/pesky/2014/11_10/pod3.jpg) |
![](../images/pesky/2014/11_10/pod19.jpg) |
|
|
25.4.2014
Hory nás stále lákají
A tak jako každým rokem jsme si domluvili jarní výlet kamsi. To
kamsi se po krátké, přísně usměrněné a jistě demokratické diskuzi
nasměrovalo do Jeseníků. Výchozím bodem byla nadmořská výška 1000
metrů a jen náhodou v tom místě stojí pár hotelů a penzionů
nesoucích název Červenohorské sedlo.
Výška nebyla zvolena náhodně ..... áno, uhodli jste, bylo to jen a
jen z důvodu rychlejší aklimatizace a snazšího pokoření hranice
smrti, která se nalézala ve výšce 1350 metrů. Nebo tak nějak.
Přivítalo nás docela krásné jarní počasí, i my jsme se účastnili v
plném počtu, takže vzhůru za zážitky! Cesta přes Červenou horu na
Keprník není moc náročná a tak jsme si za neustálého tlachání mohli
prohlížet okolní horskou krásu, aniž se nám dělaly mžitky před
očima. Potkávali jsem jen hodně málo turistů, nikdo nás nerušil a
kromě nás nikdo další nekřičel. Trasa délky cca 17km umožnila i
krátké zastávky, nikam jsme nemuseli spěchat, zkrátka pohoda.
Kousek před Keprníkem jsem nahlédli do batohů, co jsme si nachystali
na sváču - jo jo, tradice zůstaly zachovány! Paštika, tatranky,
oplatky ..... Někteří to mají uloženo v dokonale přehledných
plastových krabičkách i s názvem potraviny a dobou poživatelnosti!
Ledničku ale tentokrát neměl nikdo. Krátký výstup na Keprník nás
sice trochu zadýchal, ale z vrcholu jsme aspoň viděli další postupný
(potupný?) cíl - Vozku. Stačilo sejít dolů a nahoru a jsme tam. V
lesích u Vozky byly ještě i zbytky sněhu, tož to v některých z nás
probudilo dětství. A u Vozky také bylo naplánováno další jídlo. Bylo
teplo, slunce vyhřívalo úpatí skal a tak se dobře sedělo. Za nějakou
chvíli jsme chtěli pokračovat, ale příchod několika dívek jednoho z
nás tak zblbnul, že na místě zapomněl část své výstroje. Sice to
byly jen rukavice, ale i tak jej to stálo dvě tatranky :-), které
musel dobrovolně věnovat nálezkyním. Nebo to bylo, Petře, jinak?
A pak již jen zpáteční cesta, na které se nám trošku pokazilo počasí
a asi hodinku před koncem trasy začalo sem tam i vydatně pršet. Ale
to nám nevadilo, to k výletům patří a příslib pozdního dobrého oběda
a domácích buchet (Tome, dík!) to všechno napravil. Buchty byly u
auta, oběd jsme si dali v hotelu Eduard. Tradičně smažák, česnekačka,
něco nesýrového, kafe, pivo, kofola .... dokonce jsme zaplatili a
pak zpátky do základního tábora na chatu. Tam rozlúčkové kafe,
zákusek, nějaké zbytky k dojezení a pak již odjéééézd!
Bylo to jako vždy fajn a moc se těšíme na podzimní setkání.
Více fotek ve fotogalerii ...
|
![](../images/pesky/2014/25_4/IMG_1278.JPG) |
![](../images/pesky/2014/25_4/IMG_1281.JPG) |
![](../images/pesky/2014/25_4/IMG_1294.JPG) |
|
|
|
![](../images/pesky/2014/25_4/IMG_1301.JPG) |
![](../images/pesky/2014/25_4/P4263494.JPG) |
![](../images/pesky/2014/25_4/P4263495.JPG) |
![](../images/pesky/2014/25_4/IMG_1311.JPG) |
![](../images/pesky/2014/25_4/IMG_1331.JPG) |
![](../images/pesky/2014/25_4/P4263514.JPG) |
|
|
7.12.10.2013
V zimě se nám nikam nechce
A tak se raději už mnoho a mnoho let
scházíme u někoho z nás v domácím prostředí. Na střídačku. Nejhorší
ale je, vzpomenout si, u koho jsme byli loni a u koho máme být
příště! Po delší diskuzi a díky poznámkám Toma se úlohy hostitele po
krátkém nátlaku ujal Honza. Díky moderním nástrojů elektronické
komunikace jsme neutratili ani korunu za telefony či známky. A
překvapivě si maily i všichni přečetli :-)
Takže zhruba od páté hodiny večerní jsem se začali slézat, obtěžkáni
taškami s jídlem a pitím, u Honzy doma. Nejhorší je, že každý z nás
donese jídlo pro všechny ostatní, co kdyby byl hlad, žejo. A tak se
sejde taková menší hromada všeho možného, která by dokázala nasytit
odhadujeme tak 25 krků. A to je nás 8.
Nicméně jsme se pustili odvážně do likvidace potravin, aby to
náhodou nezplesnivělo. Při promítání filmů a fotek z dob nedávných i
historických se nám krásně klábosilo, jedlo a pilo. Na pořadu bylo i
zakrojení do krásného dortu, který nechal upéct Tom na počest 45.
výročí počátku našich společných přátelství. Slzy jsme mačkali
o sto šest .... možná i sedm ...
Čas ubíhal hodně rychle, v jedenáct večer už jsme pomalu uvadali,
někteří to dokonce zalomili a probouzeli se jen, když jim byly
nabízeny zbytky pochutin. No přece to nevyhodíme! Pak již nastal čas
rozchodu a těšení se na jarní společnou výpravu někam.
Více fotek ve fotogalerii ...
|
![](../images/ruzne/2013/vanoce5_m.jpg) |
![](../images/ruzne/2013/vanoce3_m.jpg) |
![](../images/ruzne/2013/vanoce10_m.jpg) |
|
15.10.2013
Tak na nás přišel podzim.
Delší dobu plánovaný termín podzimní společné akce se neúprosně
blížil, 15. říjen jsme chtěli oslavit prací, naštěstí padnul tento
den na sobotu :-).
Tak, opisování z jarní akce by stačilo. Tohle je úplně jiný výlet a
na jiná místa. Tentokrát se nás sešlo šest, Standa se pro jistotu
ZASE
nedostavil (stejně jako v roce 1978 na výpravu do Tater!!), takže jsme neměli nikoho, kdo by nám identifikoval
cestou nalezené kameny. Naštěstí jsme našli jen jeden .... hraniční.
Plán byl tentokrát velmi smělý - vypravili jsme se do oblasti, kde
už jsou pro nás lvi. Byli jsme tam docela dávno, takže vzpomínky na
strašné chvíle už dávno vyprchaly. Ráno jsme nikam nespěchali, vlak
z Mořkova do Veřovic jel až o půl desáté a tak i odjezd z Ostravy
proběhl v klidu. Ale hned po příjezdu nás čekalo drobné překvapení,
nádraží v Mořkově je zavřené a trať rozkopaná.
........indiáni??...... Naštěstí by měla fungovat náhradní
autobusová doprava, tedy na ceduli to bylo napsáno. Museli jsme si
ale před nástupem do autobusu dodat kuráž, štamprle něčeho pomohla.
Protože autobusák byl takový nějaký divný. Nejdříve nám zaboha
nechtěl prodat lístky, prý ať si je koupíme na nádraží, že on o
prodávání lístků nic neví. No jo, ale nádraží zavřené!! Tož jsme se
rozhodli být pro tentokrát černými pasažéry ..... jo jo, půlky jsme
měli stažené. Ale jakoby nebylo s řidičem legrace dost, ještě odjel
z přednádraží, aniž počkal na příjezd vlaku, jehož cestující měl
odvézt! Sranda k popukání. Přemýšleli jsme, jestli jej budou pak
lynčovat.
No ale nás naštěstí vysadil tam kde měl. Takže se vydáváme nejdříve
po žluté a pak po modré značce vstříc lepším zítřkům, které
tentokrát ležely nahoře na kopci zvaném Velký Javorník. Naštěstí
bylo docela chladno, trochu mlhavo a tak nebyla cesta až tak úmorná.
Jen Jardovi nějak odmítaly to ráno nohy poslušnost, nicméně výstup
přežil a zbytek dne už byl bez problémů. Nahoře jsme si nenechali
ujít příležitost vystoupat na novou rozhlednu. Mimochodem se opravdu
povedla, je opravdu vysoká a opravdu stojí za to ji vyběhnout .....
nebo vyjít.
Rozhled 467,5 stupně byl úchvatný hlavně díky nízké oblačnosti dole
a slunci nahoře. A kvůli podzimním barvám.
U chaty pod rozhlednou jsme si dali malé občerstvení a už
pokračujeme po červené značce hřebenem směr Kamenárka, Dlouhá,
Krátká a dál do Mořkova. Cesta byla fajn, slunce již docela
prozařovalo krásně barevné listí buků, další trasa nebyla výškově
náročná a tak se nám i dobře klábosilo. Pár přestávek pro doplnění
tukových zásob také přišlo vhod.
Při sestupu z kopců bylo sem tam trošku blátivo, ale opravdu jen
trochu. Za zmínku stojí nechtěné Petrovo políbení matičky země, což
předvedl na docela rovné, travou zarostlé cestě. Bylo to fakt
dojemné .... :-)) Když jsme došli do Mořkova, zjistili jsme, proč
vlak nejezdí. Opravdu chyběly koleje, jen ti indiáni vypadali jako
zaměstnanci jakési oranžové firmy a jejich koně mají lžíce bagrů.
Naštěstí jsme už nikam jezdit nemuseli, jen poblíž stojícími našimi
auty k nejbližší restauraci. Tu jsme našli o kousek dál, docela
prima, nezakouřená, byli jsme v ní sami a obsluha se o nás postarala
dobře. Většinou to jistil klasický smažák, jen někteří (především
Tomáše nemůžeme jmenovat) si dali nesmažák. Káva udělala tečku za
jídlem i naším výletem. Byl hóóóódně vydařený!
Více fotek ve fotogalerii ...
|
![](../images/pesky/2013/15_10_2013/IMG_0254_m.jpg) |
![](../images/pesky/2013/15_10_2013/IMG_3172_m.jpg) |
![](../images/pesky/2013/15_10_2013/IMG_0268_m.jpg) |
![](../images/pesky/2013/15_10_2013/IMG_0297_m.jpg) |
![](../images/pesky/2013/15_10_2013/IMG_0294_m.jpg) |
![](../images/pesky/2013/15_10_2013/IMG_0306_m.jpg) |
|
|
1.5.2013
Tak na nás přišlo jaro.
Delší dobu plánovaný termín jarní společné akce se neúprosně
blížil, 1. květen jsme chtěli oslavit prací. Naštěstí jsme tou prací
mysleli jen používání nohou při chůzi:-). Nebylo jednoduché najít
místa v okolí, kde jsme ještě vůbec nebyli nebo kde jsme byli kdysi
dávno, ale už si to nepamatujeme. A na jedno takové jsme nakonec po
dlouhé, snad pětiminutové debatě, narazili. Pěšky (!) okolo řeky
Moravice tam a zpět.
Takže ano. Sraz jsme měli v Podhradí u Vítkova, všichni dorazili
včas, jen na Honzu se muselo čekat - prý mlha, prý pomalé auto,
které nešlo předjet. Počasí parádní, chladno, mlha, jemné mžení
....co víc si přát! Ale dobrá nálada nás neopouští a od první minuty
začínáme mluvit jeden přes druhého, což nám vydrží skoro celou
cestu. Stále nacházíme nová a nová témata (nebo si aspoň myslíme, že
jsou nová, protože ta dřívější si nepamatujeme). Cesta naštěstí není
náročná převýšením a tak se nám dechu dostává. Sem tam si
vzpomeneme, že jsem tudy šli před mnoha roky. Teda šli - měli jste
to kdysi jako cyklovýlet. Cesta proti proudu po červené značce ještě
jakž takž sjízdná, ale zpátky po zelené .... no, k tomu se ještě
dostaneme. Pomaličku nám vyhládlo a blížila se půlka cesty, Zálužné.
Podle pověstí by tam mohla být otevřená malá hospůdka. Ale omyl!
Cyklistická sezóna ještě nezačala a tak měli otevřeno až večer.
Možná. Nezbývá, než se vydat po zelené značce na zpáteční cestu. Ta
je trochu delší a hlavně ne tak schůdná, jako byla červená. Často
nahoru a dolů, po kamenech a skalkách. Dokonce se stávalo, že nám
sem tam došla i řeč.
A to jsme tudy kdysi táhli i ta kola! Ale to jsme ještě bylo výrazně
mladší a rozhodně ne tak chytří a zodpovědní :-). Na jedné z pasek
nahoře nad řekou jsme konečně pořádně posvačili. Hned nám bylo líp,
ale s vidinou konce cesty bez otevřené restaurace v Podhradí to
nebylo ono.
S hekáním dorážíme k autům, následuje povinné snězení tradičních
buchet a po rychlé domluvě, kde se zastavíme na pozdní oběd,
vyjíždíme. "Restaurační" volba padla na druhou hospodu v Žimrovicích.
Je nedávno opravená, čistá a díky nepřízni počasí bez cyklistů.
Takže následuje objednávka opravdu bohatého oběda a za půl hodinky
našich keců nám nesou na stůl. Tedy klobouk dolů, jídlo bylo opravdu
perfektní, vřele doporučujeme. Ani se nám nechce vstávat (a platit).
Nicméně čas pokročil, zaplatili jsme a rozloučili. Rozjíždíme se do
svých příbytků, unaveni, ale spokojeni. Ahoj na podzim!
Více fotek ve fotogalerii ... |
![](../images/pesky/2013/1_5_2013/DSCN0188_m.jpg) |
![](../images/pesky/2013/1_5_2013/IMG_2526_m.jpg) |
![](../images/pesky/2013/1_5_2013/IMG_7594_m.jpg) |
![](../images/pesky/2013/1_5_2013/DSCN0200_m.jpg) |
![](../images/pesky/2013/1_5_2013/DSCN0212_m.jpg) |
![](../images/pesky/2013/1_5_2013/DSCN0240_m.jpg) |
![](../images/pesky/2013/1_5_2013/mapa_m.jpg) |
|
|
|
3.11.2012
Skoro to vypadá, jako bychom jen kamsi chodili a jezdili na kole. A
je to pravda! :-)
Téměř pravidelné střídání místa našich výletů nás zavedlo do
Beskyd. Sníh z minulého víkendu na kopcích roztál, počasí se nám
podařilo koupit docela levně a tak zbývalo jen domluvit ranní čas
startu. Překvapivě i tady jsme se nemuseli moc přemlouvat. Dvě auta
postupně nabírají účastníky a přesně v 08:09:27 vystupujeme u hráze
přehrady Šance. I když nebyla zima, přišel vhod kalíšek něčeho na
zahřátí, jen jsme si pak kontrolovali, zda se ještě vidíme.
Stoupáme pomalu po žluté značce směr Lysá hora. Nemáme však v úmyslu
dojít na vrchol, ale na Kobylance uhnout po vrstevnici na Zimný. Z
této cesty jsou sem tam docela pěkné výhledy na Slovensko a trochu
jsme na ně měli štěstí - Rozsutec i Roháče byly vidět docela pěkně.
Jen kousek dál jsme museli obcházet těžkou lesní techniku, kde
pomocí moderní lanovky vyváželi z hlubokého údolí kmeny a hned je
pomocí zajímavého mimozemského chapadla porcovali a ukládali.
Zajímavé podívání! I na to jak jsme se pak dostávali strmým svahem
zpátky na cestu.:-) S oblibou si nacházíme ta nejméně průchodná
místa.
U Zimného jsme začali potkávat hodně turistů, přeci jen to je hlavní
trasa na Lysou z Visalají. Ale asi po 2 kilometrech červenou
opouštíme a mírně stoupající cestou se vracíme na úbočí Lysé hory k
prameništi potoka jménem Jatný. Okolo jsou krásné bukové lesy, sem
tam zpestřené ohromnou jedlí. No a na kraji cesty ve svahu .....
první hřib jak noha! Nebo talíř? Přece ho tam nenecháme! Jenže
takových krásných, velkých a úplně čerstvý bylo víc, za chvíli první
igelitka plná, druhá z půlky. Dobrých 7 kilo! No jo, ale kdo to má
tahat. Cesta příjemně ubíhá, kecáme o všem možném. Po chvíli se po
překonání krkolomného sestupu v mladé bučině napojujeme na starou
loveckou stezku. Takových je tady v lesích víc a stojí za to se po
nich vydat, dostaneme se do míst, která nejsou běžným návštěvníkům
hor známá a jsou opravdu zajímavá. Cestou si nás blejskla fotopast,
přikurtovaná ke stromu silným zámkem, pro jistotu jsme se jí slušně
představili a také si ji vyfotili.
To však už začíná sestup do údolí, naštěstí tentokrát po slušné
lesní cestě. Ještě sebrat dalších pár hřibů a jsme na silničce, po
které nás čeká asi 6kilometrů k hrázi přehrady. Proud našich slov
sice téměř neustává, ale pomalu je znát únava. Pár set metrů před
cílem cesty ještě Jardovi odešla pohorka na pravé noze. A to tak, že
se podrážka téměř celá utrhla, sranda k popukání, docela jsme se
všichni škodolibě smáli :-). Ale kus provázku dělá divy a tak jsme
Jardu nemuseli nechat na pospas vlkům, medvědům, červům a mlokům.
Jenže co by to bylo za výlet, kdybychom nekončili v hospodě.
Tentokrát vyšla řada na hospůdku Podlesí hned pod hrází. Měli už
zavřeno, ale hospodský ještě otevřel. A stálo to za to!! Polívky
byly poslední 3 (nás bylo 6), jídel 5, piv 5, sprajty 3. Nějak jsme
se podělili a strávili tam hodinu a půl. Čekáním. Ale zas máme o čem
vykládat a tuto hospodu nedoporučovat. Už skoro za tmy nasedáme do
divokých ořů a s hekáním kvůli bolavým kloubům jedeme za vanou horké
vody.
Více fotek ve fotogalerii ...
|
![](../images/pesky/2012/3_11_2012/IMG_2377_m.jpg) |
![](../images/pesky/2012/3_11_2012/IMG_6994.JPG) |
![](../images/pesky/2012/3_11_2012/IMG_7004.JPG) |
![](../images/pesky/2012/3_11_2012/IMG_2413_m.jpg) |
![](../images/pesky/2012/3_11_2012/IMG_2421_m.jpg) |
![](../images/pesky/2012/3_11_2012/IMG_7012.JPG) |
![](../images/pesky/2012/3_11_2012/IMG_7023.JPG) |
![](../images/pesky/2012/3_11_2012/IMG_7028.JPG) |
![](../images/pesky/2012/3_11_2012/IMG_7036.JPG) |
![](../images/pesky/2012/3_11_2012/IMG_4306_m.jpg) |
![](../images/pesky/2012/3_11_2012/mapa_m.jpg) |
|
|
1.6.2012
Jarní společná výprava byla tentokrát spíš skoro v letním termínu.
Sice počasí tomu až tak neodpovídalo, ale bylo!
Z celkového počtu 7 možných účastníků se nás sešlo jen 5, Mikolajci
se trapně vymlouvali na všechno možné :-). Ale ne, Jardovi bychom
křivdili, byl s námi v pátek večer, poseděl, poklábosil, potom musel
za rodinnými povinnostmi. A Standovi bychom také křivdili, víme, že
má teď problémy s kolenem.
Chata v podhůří Jeseníků nás tak přivítala v to páteční odpoledne v
počtu šesti. Chladný počas nám nedával velkou šanci sedět venku a
klábosit do pozdního večera. Naštěstí jsme měli tu čest sestavit a
odzkoušet plynový hořák, který při plném výkonu okolo sebe šíří
docela příjemné teplo. Nicméně stačilo pár minut a postupně jsme se
vytratili do vytopené chaty. Jako vždy nás čekalo drobné obžerstvení
a něco málo k vypití, za chvíli se už jen oči dívaly, co je kde
dobrého, žaludek už nepřijímal. No jo, je ale potřeba také na chvíli
zalehnout, ráno odjíždíme na výlet.
V půl deváté parkujeme v Drakově, rozhýbáváme kosti, přemýšlíme, co
obléknout, ale hlavně furt kecáme. Kdyby nás tak někdo poslouchal,
asi by si pomyslel .... Jenže nám to nevadí, smějeme se, je fajn
dobrá nálada a o to jde! Je docela chladno, ale krásně. Po lesní
silničce stoupáme pod Medvědí vrch, nespěcháme, času je dost. K
vršku Medvědího vede trochu strmější výstup, ale zvládáme jej bez
problémů, společná fotka ukazuje naše uvolněné rysy a nepropocené
svetry :-).
Pokračujeme hřebenem na Orlík, je to příjemná chůze travnatou
pěšinou s nádhernými výhledy od Pradědu až po Šerák. Z Orlíku bychom
rádi sešli na zajímavé suťovisko, kde na podzim roste spousta
brusinek. Ale asi nějak divně foukal vítr, protože jsme se nějak
nemohli trefit na tu správnou pěšinku vedoucí ke skalkám. No tak co,
podíváme se tam příště, z toho důvodu jsme tam dneska vlastně nešli!
Jak jinak, opět to byl parádní den, opět jsme se sešli, povykládali,
povzpomínali na spoustu společných akcí, zážitků i kamarádů. A
podzim se blíží!
Více fotek ve fotogalerii ... |
![](../images/pesky/2012/1_6_2012/medvedi1.jpg) |
![](../images/pesky/2012/1_6_2012/medvedi2.jpg) |
![](../images/pesky/2012/1_6_2012/medvedi3.jpg) |
![](../images/pesky/2012/1_6_2012/medvedi5.jpg) |
![](../images/pesky/2012/1_6_2012/medvedi6.jpg) |
![](../images/pesky/2012/1_6_2012/medvedi4.jpg) |
|
15.10.2011
No schválně jestli někdo uhodne, co se v tento den událo
............nic? .....ještě chvíli počkáme ... furt nic?
No přece tradiční podzimní akce starších pánů!
Ale néééé, žádné ožírání, výlet do blízkých hor. Zpočátku se
zdálo, že budeme v plné síle, ale nakonec jeden z nás, Standa,
nevydržel ten tlak zodpovědnosti a zůstal doma. No, nedá se nic
dělat, i šest je číslo. Tolik se nás tedy rozsadilo do dvou aut a
vyrazili jsme v zamlženém,a chladném ránu směr Mosty u Jablunkova.
Čekalo nás cca 20 kilometrů po nám neznámých končinách přes Čertův
mlýn, Hrčavu a Gírovou. Při parkování v Mostech jsme se málem stali
obětí výběrčího parkovného, naštěstí jsme se ubránili protiútokem.
Takže již jen tradiční štamprle výrobku ze švestkového kvasu a
můžeme vyrazit.
No, jak to nazvat .... mlha, mrholení, mazlavo. Ale za neustálého
vykládání všech šesti účastníků najednou stoupáme. Nejdříve se
dostáváme k nádhernému a obrovskému sesuvu půdy. Chvíli pobíháme
nahoře nad ním a díky té mlze nevidíme nic. Tak si o tom aspoň
zaníceně vykládáme. Kousek dál se najednou proti nám z mlhy vynoří
kameraman ČT s kamerou na rameni. Ani jsme se nestačili učesat!
Bohužel ale nefilmuje nás, nýbrž závodníky akce 5 beskydských
vrcholů. Je to jen o maličko menší drasťárna než 7 beskydských
vrcholů. :-). Ale to si fakt nevymýšlíme, tyto závody se opravdu
běhají a jsou maximálně extrémní!
Pokračujeme na Studeničné, kde odbočujeme ze značené trasy. Úmyslně.
Ale následně neúmyslně pobloudíme, i když jen maličko a po nějaké
stovce metrů jsme zase správně. Stále je mlha, stále škaredě. Aspoň
malá svačina na kraji pěkného lesa zahřála. Asi po 3 kilometrech
vcházíme opět na značku a po ní již neomylně do Hrčavy. Je to
opravdu zajímavá vesnička ve výšce cca 600 metrů, s obnoveným
dřevěným kostelíkem, školou, obchodem, autobusovou zastávkou a 12
psy. Asi 3 kilometry odtud je Trojmezí, což je bod, kde se dotýkají
hranice Česka, Polska a Slovenska. Ale tam jsme nešli, museli bychom
hodně do údolí a zase nahoru. Na to by nám naše aklimatizace
nestačila.
Pokračujeme směrem na Gírovou, cestou míjíme opravdovou Ludrskou
jeskyni :-), pak kousek přímo dolů skrz les. V autobusové zastávce
se před obědem na Gírové dobře najíme, abychom nemuseli dávat dva
obědy a pokračujeme. Kousek nahoru to sice je, ale stoupání není
dlouhé ani prudké a po dotazu místního znalce okolí nacházíme chatu
Gírová. Byť chata neoplývá moc kladnými referencemi, oběd byl docela
dobrý, pivo, kofola i kafe také. Ani se nám nechtělo vstávat. Kousek
za Gírovou se napojujeme na cestu, po níž jsme šli ráno a opět na ní
potkáváme běžce toho dříve zmiňovaného extrému. Dokonce i mladé
holčiny se snažily vyždímat ze sebe něco, o čem neměly snad ani
tušení, že mají. Ale byly fakt dobré, musela to být dřina.
Jelikož se plha rozptýlila, kousek dál konečně vidíme SESUV! Je
opravdu monstrózní, je to mnoho hektarů sesunuté zeminy, kamenů a
stromů. Zajímavé místo. Škoda, že s námi nebyl právě Standa, jakožto
geolog mohl mít zajímavé veselé historky z natáčení. Poslední kousky
cesty se brouzdáme ve vysoké mokré trávě, abychom smyli dnešní a
možná i půl roku staré bláto z bot, kdo má pak čistit auto uvnitř,
žejo. Chystali jsme se také na očekávaný střet s výběrčím daní na
parkovišti, ale ten to asi vzdal, když se rozneslo, že se blížíme.
Takže opět nezbývá než tradičně ukončit výlet kousnutím do českých
povidlových buchet (dík Tome!) a jedeme. Moc se těšíme na příště. |
Více fotek ve fotogalerii ... |
![](../images/pesky/2011/15_10_2011/IMG_3852.jpg) |
![](../images/pesky/2011/15_10_2011/IMG_3854.JPG) |
![](../images/pesky/2011/15_10_2011/IMG_3866.JPG) |
![](../images/pesky/2011/15_10_2011/IMG_3868.JPG) |
![](../images/pesky/2011/15_10_2011/IMG_3879.JPG) |
![](../images/pesky/2011/15_10_2011/IMG_3886.JPG) |
|
30.4.2011
V tento den nás čekala každoroční, celou zimu očekávaná společná
akce do neznáma.
Tentokrát se nikdo nevymlouval na služební cesty či manželské
povinnosti nebo na 6 let již zaplacený pobyt u Eskymáků. A tak nás v
největší síle přivítala zahrádka v Bohdanovicích. Ale to nebyl cíl
cesty, zas tak hluboko jsme neklesli. Čekal nás výlet okolo
břidlicových lomů nenáročně zvlněnou krajinou. Abychom si dodali
odvahy a rozproudili krev, nechybělo tradiční zahřívací kolečko
něčeho ostřejšího. A vyrážíme.
Prvními živými tvory, které potkáváme, je stádo divokých krav.
Naštěstí v sobotu také nepracují a tak nás nechaly v klidu projít.
Podél potoka pokračujeme dá se říct lužními lesy, mírně stoupáme na
planiny s loukami a poli. Je to něco jiného než hory, ale také
zajímavé. Nahoře, na opravdu rozlehlé pláni, stojí velký grunt.
Stále jsou rozpoznatelné původní stavby, dnes již v docela chatrném
stavu. Za nimi jsou dostavěny novější budovy z let kolektivizace a
rozvinutého socializmu. Je však vidět, že se někdo pokouší alespoň
něco zachránit. Z plání scházíme k prvnímu velkému lomu u Svobodných
Heřmanic, zvanému Šífr. Kousek jej obcházíme a zastavujeme se na
odpočinek na slunném, od větru chráněném místě. Všichni plníme
žaludky, někteří klimbají, někteří fotí, někteří se snaží být
geology či najít zkamenělinu tyranosaura, někteří jen tak hledí
..... Pane profesore! Už je čas! Mávání rukama a opačně orientovaná
mapa naznačuje další směr naší cesty. Měli bychom postupně navštívit
několik dalších menších lomů. Jsou to docela malebné jámy zalité
vodou, většinou schované uprostřed polí v malém zalesněném remízku.
Jsou to pěkná místa. Narazili jsme také na docela zajímavou stavbu,
pravděpodobně jakou stěnu, chránící svah před erozí potoka,
vyskládanou z kamenů a s kamenným schodištěm. Také pěkné místo! Nad
Jakartovicemi jsem si prohlédli vysokou výsypku dvou docela
hlubokých lomů, díky propustné břidlici a tím pádem suchému
prostředí, je tady úplně jiný biotop, velmi podobný písčitým půdám.
Stoupáme po dalších výsypkách, jsou docela velké, je udivující,
kolik toho museli kdysi vytěžit z lomů, aby tak velké odvaly vůbec
mohly vzniknout. Míjíme několik chat v docela pěkném prostředí
zatopených lomů. To je však již jen kousek od výchozího bodu cesty.
Docházíme v 14:55, což znamená, že za 5 minut otvírají místní
hospodu! Sedíme venku v zahrádce a netrpělivě čekáme. Paní hospodská
přichází přesně a protože jsme první zákazníci, nečekáme dlouho.
Někteří mají pivo, někteří kofolu, ale všichni máme unavené nohy. Za
chvíli se hekajíc přemísťujeme k Jardovi na zahrádku, kde nás čeká
překvapení ve formě pečených kuřecích stehen, kávy a buchty!!!
Samozřejmě nesmí chybět i naše České buchty s povidly :-) Po chvíli
se vzájemně loučíme, nasedáme na oře a usínajíc vyjíždíme domů. Tak
zas příště!
Více fotek ve fotogalerii ...
|
![](../images/pesky/2011/30_4_2011/lomy1_m.JPG) |
![](../images/pesky/2011/30_4_2011/lomy2_m.JPG) |
![](../images/pesky/2011/30_4_2011/lomy3_m.JPG) |
![](../images/pesky/2011/30_4_2011/lomy4_m.JPG) |
![](../images/pesky/2011/30_4_2011/lomy5_m.JPG) |
![](../images/pesky/2011/30_4_2011/lomy6_m.JPG) |
![](../images/pesky/2011/30_4_2011/lomy7_m.JPG) |
![](../images/pesky/2011/30_4_2011/lomy8_m.JPG) |
![](../images/pesky/2011/30_4_2011/lomy9_m.JPG) |
|
|